Hranice vděčnosti
Date: 2019-04-27T07:21:37.963159+00:00
Keywords: sci-fi román; Anděl; Tichý; Newman; bezwinger; Pathfinder; Poustevník

Pavel Hudík

HRANICE

VDĚČNOSTI

1

Poděkování

Děkuji všem, kteří jakýmkoliv způsobem pomohli ke vzniku této knihy a kromě korektora a tiskárny přispěli další radou, připomínkou, výčitkou, psychoanalýzou či výsměchem.

Zvláště těm posledním dvěma skupinám chci poděkovat z celého srdce.

Opakovaně mi totiž dokázaly potřebnost takovýchto příběhů, neboť ‘osobní‘
fantazie, ubitá fantazií filmovou, se kvapem vytrácí.

Planeta Země, leden 2019,

N 50°5.012', E 14°26.048'

Slovo autora

Druhý příběh Karla Tichého je pro přehlednost rozdělen do čtyř částí.

Už nějaký čas se knihy a filmy hemží příběhy, kde je více či méně porušována příčinnost. V takovém příběhu se často ztratí autor, natož čtenář či divák. Aby se to nestalo i zde, našel jsem význačný bod časoprostoru, kterým každá část končí a poslední začíná.

První část obsahuje děj, který předchází význačnému bodu. Důležité je, že události zde popsané už hrdinům nikdo neodpáře, přestože by se to některým hodilo. Tato část totiž význačný bod v čase a prostoru definuje.

Druhá část se sice odehrává ve stejném časovém proudu jako část první, ale až skončí, všechno bude jinak – vesmír už nikdy nebude stejný.

Třetí část ukáže, že události mají svou logiku a že vesmír se tak snadno oblafnout nedá. Jinými slovy, bude nutný mnohem, mnohem větší zásah.

A tak teprve čtvrtá část uvede situaci do podoby, jež je hodna další existence.

Čtvrtá část však pokračuje i za význačným bodem. Příčina a následek opět zaujmou svá místa a Karel splní slib daný v první části. Pár tajemství bude odhaleno, ale jiná se objeví. Našemu hrdinovi opět půjde o život.

2

Předmluva

První příběh Karla Tichého, nazvaný Tajemství hada, skončil zničením paměťového krystalu.

Na něm shromáždila Magda Newmanová informace a důkazy o kriminální minulosti svého muže. Ten nepatrný kousek materiálu byl oním motýlím křídlem v řetězci příčin táhnoucích se prostoročasem jako červená nit v délce téměř pěti set let.

Co bylo pro Karla otázkou vteřin a nepatrné energie, na to potřebovaly časoprostorové kompenzační síly mnoho hodin a energi několika sluncí.

Téměř celou Mléčnou dráhou se přehnalo několik vln kauzálních deformací, které zasáhly trilióny tvorů, již o nějakých pozemšťanech neslyšeli a nikdy ani neuslyší. Nejhůř na tom byli ti, jejichž podstata nebyla s časoprostorem spojena v jediném časovém bodě. Na rozdíl od lidí opakované narušení příčinnosti vnímali! Bylo spojeno s dezorientací a intenzivními bolestmi. To vyděsilo pár miliard tvorů a narušilo chod několika civilizací. Také je to vedlo k úvahám o způsobech, jak zabránit svévolnému narušování toku času.

Když Karel z budoucnosti zničil paměťový krystal, současný Karel tou dobou snídal a nechtěný rozhovor s Magdou mu vrtal hlavou jen pár sekund – dokonce mu to zlepšilo náladu, protože si vzpomněl na zákon schválnosti: 'Při chybném volání je druhá strana vždy přítomna.'

Ale u Magdy to bylo horší. Kompenzační síly jí sice konkrétní informace vymazaly, ale vzniklá mezera se sama stala informací. Připomínala díru v písku, jejíž okraje se pomalu dál drolí a porucha se šíří. Samoopravné mechanismy v lidském mozku však brzy získaly převahu. Poruchu nejprve izolovaly a časem i zacelily. Samozřejmě se to neobešlo bez obětí. Nějaký čas začala Magdu bolet hlava pokaždé, když se ve vzpomínkách nějak přiblížila k setkání s Karlem. Její mozek se však činil a po pár měsících se z toho dne stala jen mlhavá informace o nějakém paměťovém krystalu a jeho zničení. Nad vším pak převládl kladný pocit ze správně vyřešené životní krize, který kompenzoval jakýkoliv pokus o hlubší studium.

Nakonec z toho zůstal jen sen – a to doslova. Informace o návratu Karla Tichého z výpravy vyburcovaly Magdino podvědomí a jí se několikrát zdál podivný příběh o plastovém hadovi, který ožil a ohrožoval Altara a kterého musel zabít hvězdný kapitán v lesklé zbroji. A to ji vedlo k nápadu, že Karla zaměstnají.

A zde se dostáváme k vymezení času a situace, v níž začíná nový příběh našeho hrdiny. Hvězdolet OBJEVITEL se vrací s kompletní posádkou, protože ani na poslední zkoumané planetě nebylo nic, co by je ohrozilo (viz Tajemství Hada, I. část, 3. kapitola).

3

HRANICE VDĚČNOSTI

OBSAH

Část první Fermiho paradox
strana 005

Část druhá Zájezd fanoušků
strana 071

Část třetí

Dějiny píší vítězové
strana 162

Část čtvrtá Příčiny a následky
strana 223

4

Část I.

Fermiho paradox

5

OBSAH

Kapitola 1.1 Návrat domů
strana 007

Výprava, jíž velí Karel Tichý, se vrací na Zemi. Bude to však návrat, jaký určitě nikdo jiný nezažil. Následuje přednáška, po níž mnoho kosmonautů začne uvažovat o odchodu ze Země.

Kapitola 1.2 Kolonie Bined
strana 022

Karel přednáší o své výpravě, a proto se na pozvání vydává do nejbohatší kolonie. Důležitější než ty dvě plánované přednášky jsou neplánovaná setkání, kterým se nemůžeme vyhnout.

Kapitola 1.3 První setkání
strana 030

Uvažovali jste někdy o tom, proč se 21. 12. 2012, kdy skončil Mayský kalendář, po velkém křiku nic nestalo? Kapitola předkládá možnou variantu: jak varování vzniklo, kdo nás varoval a proč se nakonec nic nestalo.

Kapitola 1.4 Ztráta ráje
strana 039

Až budeme kolonizovat vesmír, musíme dávat pozor, kam šlapeme. To, že je nekonečný, vůbec neznamená, že nemůžeme naštvat naše vesmírné bratry. Zbytek kapitoly ale budeme řešit přízemní potíže hlavního hrdiny.

Kapitola 1.5 Humanitární akce
strana 054

V jedné předaleké koloni došlo k humanitární krizi. NUPAČ se vydává na pomoc a cestou lidé vědecky pozorují srážku dvou planet. Ale spousta věcí je jinak. Závěr kapitoly je tím slíbeným význačným bodem časoprostoru.

6

1.1 Návrat domů

Mac a Pac měli jen jeden mozek.

Ne snad, že by to byla siamská dvojčata. Nebo že by si ho půjčovali.

Byli to naprosto zdravě se vyvíjející a vypadající humanoidi. V řeči zdravotníků však šlo o duony, což byla taková hříčka přírody. Narodili se ve stejnou chvíli a mezi jejich mozky došlo ke krátkému spojení. Většinou platilo, že 1 + 1 = 0. Duoni přežili v průměru sotva půl hodiny.

Ale tahle dvojka, to bylo něco jiného! Nejenže přežili, oni byli geniální.

Své vrstevníky brzy nechali daleko za sebou. Standardní výuka byla velice rychle vyčerpána, univerzitu pro geniální děti dokončili v patnácti. Když si měli vybrat své další směřování, ani chvíli nezaváhali a vybrali si fyziku. Ne snad ten či onen obor, ale fyziku jako celek. Zkrátka hříčka přírody...

Ve svých pětadvaceti byli jediným doloženým případem duona, který přežil – a celosvětově uznávanými kapacitami v několika oborech. A také největší naděje jejich civilizace.

Hříčka přírody s velkým písmenem 'M' na břiše už hodnou chvíli konsternovaně zírala na panely zářící jasnou zelení, barvou potíží. Jejich sen se tiše hroutil, protože sirénu odpojili už dávno. Do velínu 'kosmického transportéru' vběhl šéfinženýr, oči rozšířené hrůzou, a teprve na druhý pokus ze sebe dostal:

„Maci Paci, co tu ještě děláte? Ste snad slepí? Copak nevidíte, že se tenhle krám rozpadá? Debilní géniové – okamžitě pryč!!!“

„Už jdu,“ zabručel tiše Pac a protentokrát ignoroval vzteklý tón i impertinentní oslovení, pro které se už nejednou popral. Vlastně poprali.

Jako malou pomstu vnímal, že zanechal šéfinženýra v nejistotě, zda tím myslí sebe, nebo oba, tedy duona jako celek. Ale tomu to bylo srdečně jedno – na nic nečekal a uháněl pryč.

Pac popadl za ruku svou druhou půlku, která byla vždycky trochu pomalejší, a rychle ji táhl od displejů, zobrazujících v záplavě zeleně velkými černými písmeny vyvedené slovo 'KOLAPS'. Následoval zběsilý úprk po kovových podlahách vytrácejícího se dopravního prostředku, který měl potenciál přepravit je na druhý konec galaxie. No, pomyslel si Pac smutně, ještě zbývá odstranit pár much. Rozpohybovaný Mac k tomu 7
v jejich společném mozku ironicky poznamenal: N ejdřív si ale budeme muset postavit nový!

Kosmická loď startovala opravdu v poslední chvíli. Dvě seizmické vlny se srazily nedaleko a roztrhly povrch planetoidu jako kus hadru. Loď se vzdálila krátkým subprostorovým skokem na pár miliard kilometrů. Duon byl už zase u přístrojů a snažil se uchovat v paměti co nejvíc detailů, jako by to počítače nezvládly lépe. Přírodní síly, které nevědomky rozpoutali, zmačkaly planetku do kuličky tak akorát pro hovnivála. To duon předpokládal. Ale že místo hroucení se do černé díry celý útvar exploduje, nemile překvapilo jeho i počítače.

A také pár dalších.

* * *

Z pohledu bytostí, spoutaných gravitací, byl tohle vskutku svobodný tvor.

Když chtěl, vyhříval se na oběžné dráze hvězdy, která se mu zrovna líbila.

Když nechtěl, stočil se do klubíčka někde mezi hvězdami.

Když měl náladu, cestoval trojrozměrným kontinuem a pozoroval ten nekonečný mumraj. Občas se vydával do míst, kde bujel organický život.

Měl velmi dobrou paměť, a tak když se jednou za tisíciletí na takovou obhlídku vydal, bylo to vždy na několik míst. Bavilo ho evidovat vznik či zánik ostrůvků života a prohlédnout si případné nové přírůstky do kategorie

'inteligentní druh'.

Zřídka musel využívat také subprostor. Bylo to klidné a rychlé cestování, ale energeticky velice náročné. Proto ho využíval jen pro únik z nebezpečí nebo při zvláštních příležitostech. A tou nejdůležitější příležitostí byl všeobecný slet příslušníků jeho druhu.

Každé tři tisíce let se vydával na dlouhou cestu mimo disk Galaxie do oblasti starých hvězd, kde podle nedoložených legend prý jeho druh před stamiliony let vznikl. Tam se řešily záležitosti doplňování počtů a vyměňovaly se nové znalosti i zcela zbytečné informace. Byla to vlastně jeho jediná povinnost. Povinnost, kterou právě plnil, když se otřásly samotné základy vesmíru.

Nevěřil by, že je to možné, ale dělo se něco, co ještě nezažil!

Subprostorový tunel, kterým prolétal, se začal chvět a rozpadat. Trhlinami proudilo z trojrozměrného kontinua nezměrné množství energie, která neuvěřitelně rychle negovala jeho zásoby na dlouhou cestu.

Než s tím mohl něco udělat, byl vyhozen ze subprostoru rovnou do nějaké místní hvězdy. I přes obrovskou rychlost by průlet nepřežil, ale stihl vytvořit ochranné pole, které interagovalo s magnetickým polem hvězdy, a tak se brzy ocitl mimo nebezpečí.

Teď se pohyboval sotva desetinou rychlosti světla a probíral se ze šoku.

Prožíval dávno zapomenuté emoce a chvěl se prožitým stresem. Začal systematicky zjišťovat svůj stav a sčítat škody.

8

Přišel sice o nějakých třicet procent objemu, ale jeho integrita nebyla narušena. Se zásobami to ale bylo nesrovnatelně horší – postačí jen na přežití, ale do subprostoru se hodně dlouho nepodívá.

Když si uvědomil, že na shromáždění bude tentokráte chybět, málem došlo k jeho samovolné dezintegraci. Nevzpomínal si, že by se někdy něco takového stalo. Chybějící člen byl automaticky prohlášen za mrtvého, nahrazen a přírůstku byl přidělen jeho sektor. A pak se stane co?

Zkoušel to, ale na domyšlení důsledků mu nestačila fantazie. Jeho tělem probíhaly vlny energie, které nikdy nepocítil a které vznikaly jaksi samovolně. Nechápal, co se s ním děje. Chvíli pátral po vnějších vlivech, ale nic nenacházel. Tohle bylo to v něm!

Byla to emoce, jejíž název už zapomněl...

* * *

Pozor, ještě se tu plete něco dalšího! Ale to je přece...

Samozřejmě, ten u průšvihu nemůže chybět – kapitán Tichý. A s ním spousta dalších pozemšťanů, natlačených v osmdesátimetrové kovové kouli s výstižným jménem OBJEVITEL.

Hvězdolet byl na cestě k Zemi. Vracel se z výpravy po Galaxii a vezl právě tolik lidí, kolik jich bylo při odletu. To pozemšťané považovali za měřítko úspěchu. Avšak cesta ještě neskončila...

Kdysi dávno, když naši dědové byli malí, byla drožka tažená koňmi1
běžný dopravní prostředek. Aby se hnací jednotka nelekala každého kolemjdoucího, měla na očích speciální klapky, které znemožňovaly příliš se rozhlížet kolem sebe. A takhle nějak se teď pozemšťané pohybovali subprostorem. Bez detektorů a s představou naprosté izolovanosti od zbytku vesmíru tam venku.

Náhlý výron neznámé energie byl takový, že narušil soudržnost prostoru až do páté dimenze. Nebyl to však impuls, který by jen prolétl. Na zlomech dimenzí se energie odrážela a chovala se jako světlo v kaleidoskopu. Když počítač hvězdoletu nestandardní chování tunelu zaznamenal a vypnul motory, bylo již pozdě. Subprostorový tunel se roztrhl a OBJEVITEL vypadl do trojrozměrného kontinua, kde ho několikrát zasáhla odražená energetická vlna.

Kulovitý stroj se chaoticky převracel, na několika místech byl lehce připálený, na jiných však byl spečený obrovským žárem. Na dvou místech ho dokonce velký kus chyběl! Během sekundy byl z chlouby pozemských inženýrů nepoužitelný vrak, který držel pohromadě jen zázrakem.

Ihned se rozběhly záchranné práce. Kdo se mohl pohybovat, snažil se zachránit, co ještě zbylo. Krizová situace aktivovala všechny lékařské roboty a NSH (nervový systém hvězdoletu), ty, které se uměly pohybovat, vypustil do lodi. Bylo jich hodně, ale ve dvou stech tisících metrech 1

Pokud to snad čtou vnuci mých dětí: kůň bylo hodně velké, čtyřnohé zvíře...

9
krychlových jen kapka v moři.

Kapitán lodi se probíral z mrákot, kam ho uvrhl náraz do stěny, který ukončil let přes polovinu můstku. Seděl otřeseně na nějakém kusu nábytku, opíral se o chladnou stěnu, po které se svezl k podlaze, a nevypadal poškozeně. Zdravotník ho jen přelétl skenerem a věnoval se přednostně pilotovi.

Kapitánovi trvalo dlouho, než si začal uvědomovat tu spoušť. Až když se pokusil vstát, zjistil, že nějaké zranění má – vykloubené rameno a nejspíš zlomenou levou ruku. Opřel se tedy o pravou ruku, postavil se a chvíli bojoval s dezorientací a točením hlavy. Vydal se ke svému křeslu, které jako zázrakem zůstalo nedotčené. Při každém kroku se mu zatmělo před očima, než přišel na to, v jaké poloze zafixovat levou ruku. Tichého syndrom se postaral, aby ho udržel ještě chvíli mimo realitu a mohl vesele přemítat nad tím, zda Napoleon měl takto umístěnou levou, či pravou ruku.

Padl do svého křesla a rozhlédl se po můstku. Navigátor byl na svém místě a zjišťoval, kde se ocitli. Takže nějaká technika ještě funguje. Pilot se zkrvaveným obličejem ležel bezvládně na podlaze, oči zavřené, obě ruce na hrudi, na pravé noze otevřenou zlomeninu. Robot-zdravotník mu nohu právě ošetřoval, a když zaznamenal Karlův pohled, řekl:

„Za chvíli jsem u vás, kapitáne, a na tu ruku se vám podívám.“

Karel jen přikývl a podíval se na svůj pult. Seznam závad byl tak velký, že ho počítač sestavil jako strukturovaný – bylo zřejmé, že neexistoval subsystém, který by neměl něco poškozené. A to včetně několika periferií NSH. Jeho jádro ale bylo zkonstruováno tak, že mohlo existovat i bez hvězdoletu a nic se mu nestalo.

Informoval kapitána: „Stalo se přibližně toto: výron energie narušil na několik sekund prostor a následné obnovení podmínek neproběhlo stoprocentně. Došlo tak k narušení soudržnosti prostoru. Stalo se to na téměř třech desítkách míst. Největší díra má skoro pět tisíc metrů krychlových, naštěstí v oblasti prázdných skladů. Nejmenší zaznamenaná nekonzistence je nějaký decimetr krychlový. Je mi líto, pane, ale chybějící hmota se týká také sedmi lidí. Chybí jim některé orgány, jednomu skoro celá pravá polovina těla. Ostatní nejsou v ohrožení života – pár zlomenin, odřeniny, popáleniny, šok. Nejvážnější zranění utrpěl technik ze strojovny.

Přišel o levé oko.“

„Detaily si odpusť...“ řekl Karel a úporně se snažil nepropadnout panice.

Pak se zhluboka nadechl a pokusil se připravit na další špatné zprávy:

„A co technika?“

„Přehled máte na displeji, ale vás asi zajímá závěr." Na malou chvíli bylo ticho, jako by se i počítač musel nadechnout: "Bilance je neradostná a pravděpodobnost nápravy prakticky nulová. Většina věcí se dá opravit, ale motory ne... Odtud už neodletíme, pane.“

Ale kapitán měl ke zhroucení daleko. Rozhodil rukama, protože zapomněl, že má jednu zlomenou. Když výbuch bolesti polevil a mohl 10
mluvit, prohlásil:

„Ještě to nevzdáme, Neši.2 Nejprve rozhýbeme lidi, potom opravíme, co půjde. O motorech to zatím nikomu neříkej, techniky odkaž na mě. Dej lidem čas a oni něco vymyslí!“

* * *

Explozí nejméně dotčena byla kosmická loď s duonem. Pac prohlížel na displeji zpomalený záznam několika sekund po výbuchu, Mac si hrál se senzory a 'šťoural' detektory do okolního prostoru.

Pac zíral s otevřenou pusou na úžasné efekty doprovázející explozi jejich stroje. Bylo jasné, že tohle nebyl obyčejný výbuch a že to, co vidí, je gigantické narušení samotné struktury prostoru. Zdálo se to nemožné, ale na krátkou chvíli se evidentně sjednotily i fáze kdesi na Planckově úrovni.

Najednou Pac vykřikl, rychle nastavil ovládání o krok zpět a přepnul zobrazení z panelu na velkou obrazovku. Mac byl informován, odtrhl oči od svého panelu a otočil se k telestěně. A zíral také – v jednu chvíli vypadla z trhliny obrovská koule. Byla evidentně poškozená a pomalu rotovala. Než ale mohli spatřit nějaké detaily, strunové fáze se obnovily a koule se začala ztrácet, až z ní byla jen mlžná sféra.

„Za tohle můžeme my, Maci!“ zaštkal Pac nahlas. Mac měl ke všemu živému ještě větší úctu než Pac a vlna smutku se z jeho mozku vrátila k Pacovi dvojnásobná. A tak závěr byl jednoznačný a Mac ho stvrdil vyřčením jejich myšlenek nahlas:

„Musíme naši chybu odčinit a pomoct jim!“

* * *

Hvězdolet připomínal lazaret po těžké bitvě.

Tři dny v horečné práci rychle uplynuly, ale jak opravit subprostorové motory, to stále nevěděli. Bylo však jisté, že přežijí nejméně další měsíc.

Zásoby potravin byly téměř nedotčené, hydroponické zahrady na šedesáti procentech, oprava zbytku probíhala.

Místy vznikaly i humorné situace. Jeden malý sklad vedle kuchyně například simuloval pohádku 'Hrnečku, vař!'. Kuchař kontroloval své prostory, a když otevřel dveře, vyvalila se na něho bílá pěna a nebyla k zastavení. Když to s přivolanými lidmi úspěšně zvládl a konečně se dostal dovnitř, polovinu skladu zabírala želatinová hora. Vysvětlení bylo jednoduché – díra v prostoru narušila stěnu a voda z potrubí se dostala k zásobám kypřicího prášku a želatiny.

Noční služba byla v polovině, když se NSH Karlovi omluvil, že ruší, 2

Někdo, kdo neměl rád zkratky, začal oslovovat NSH takto – a už mu to zůstalo.

11
a ptal se ho, zda věří na mimozemšťany.

„Co to máš za blbé otázky? Jaká víra? Je jisté, že někde ve vesmíru jsou. Je přece nekonečný. To, že jsme na skoro dvou stech planetách nenašli žádnou stopu, nemá prakticky vliv.“

„Ptám se proto, pane, že před šedesáti hodinami došlo ke kontaktu.“

„Cože?!“ vyskočil Karel z křesla. Zase si ale sedl.

„Srandičky, co?“

„Myslím to vážně. Kontaktoval mě malý létající robot.“

„Jak se sem dostal a co chtěl?“ otázal se Karel stále nepřesvědčeně.

„Prostě pronikl stěnami a připojil se k rozhraní ve strojovně. Nahrál jsem mu připravený soubor informací o nás. Za dva dny se vrátil větší robot.

Vysvětlil mi, že jeho konstruktéři mohou za tu ránu, co nás poškodila. Chtěli by to napravit. Kromě toho, že přinesl plán, mě také žádal o další informace, protože jeho páni jsou prý zvědaví. Nemějte obavy, nedal jsem mu žádné strategické informace.“

„To vypadá zajímavě,“ konečně se nechal Karel přesvědčit, „a jaký je ten plán?"

„Po menších korekcích to vypadá následovně: my se přesuneme k okraji nedaleké sluneční soustavy, kde nám vyhledali vhodný asteroid. Je totiž celý kovový a jiné potřebné materiály jsou na dalších v jeho okolí. Mají na to těžařské roboty, prý je to u nich dávno zvládnutá technologie. My jim pak dodáme plány na náhradní díly. Bude jim sice hodně dlouho trvat, než dopraví a sestaví tu minitovárnu přímo na asteroidu, ale nám cesta podsvětelnými motory stejně zabere skoro celý měsíc.“

„Dobře Neši, vydáme se na cestu. Hned ráno svoláš poradu na malou, a až se připravíme, řekneme to všem. Teď mi ale spoj službu ve strojovně.“

„Dobrý večer, Zito,“ řekl techničce, „potřebujeme provést přesun a jsem rád, že máš službu zrovna ty. Víš o něčem, co by nám v tom bránilo?“

„Spíš dobré ráno... Pokud vím, není důvod – podsvětelné motory jsou funkční... Ale ty subprostorové hned tak dohromady nedáme,“ dodala smutně.

„Děkuji,“ usmál se Karel a zrušil spojení.

„Tak Neši – pěkně polehoučku vpřed. Ať si toho nikdo nevšimne. Zatím.“

* * *

Měsíc pomalého letu se blížil ke konci. Postupně dokončovali opravy, které udělat mohli, a všech se stále více zmocňovala nuda.

Během cesty je dvakrát navštívil komunikační robot. Poprvé, byli někde ve dvou třetinách, jim oznámil, že továrna je připravena, a vyžádal si plány několika jednodušších náhradních dílů. Podruhé je informoval, že první kusy jsou vyrobeny, a až za tři dny dorazí, budou je mít k dispozici. Pak si odnesl plány na ty zbývající – jeden tisíc sedm set dvacet jedna položka!

12

OBJEVITEL opatrně vletěl do zbytků stavebního materiálu planetární soustavy, plného malých i velkých těles. Silové pole mělo plný výkon a hvězdoletu nic nehrozilo, ale museli citelně snížit rychlost.

Cílový asteroid dlouho nebylo vidět, ale rádiový maják na dohodnuté frekvenci pracoval spolehlivě. Kdo neměl práci, visel očima na displejích a nedočkavě rozhrnoval ty překážející megatuny kamení. Když se v dálce ze tmy vyloupla žlutá a modrá světla, NSH snížil rychlost skoro na nulu.

„Žádost o spojení,“ zvolal počítač, „pouze audio.“

„Dobrý den," ozval se evidentně umělý hlas, “Hovořím s kapitánem Tichým?“

„Ano. S kým mluvím?“

„Jmenuji se Pac a... stačí jenom Pac. Chci se vám osobně omluvit, kapitáne, za způsobené potíže. Prováděli jsme první pokus s naším transportérem – a co mohlo selhat, selhalo. Žádný výbuch nastat neměl!

V tuto chvíli víme jen to, že skvělý nápad pohřbilo zařízení za miliardtinu ceny projektu.“

„Nezbývá nic jiného, než omluvu přijmout,“ řekl Karel pomalu a přitom myslel na těch sedm ztracených životů. „U nás tomu říkáme účinná lítost a předem vám děkujeme za pomoc. Snad se to podaří a my doletíme domů... Předpokládám, že výroba běží a můžeme se pustit do oprav.“

„Ano, kapitáne. Nepřeju si nic jiného. Vidíte to zelené blikající světlo?“

„Vidíme,“ souhlasil Karel. NSH zobrazil asteroid přes celou stěnu.

„Nachází se tam malý sklad bez atmosféry a bez dveří. Všechny díly, které jsme už vyrobili, jsou zde a je jen na vás, jak je dopravíte na loď.

Podle plánu továrna vyrábí další a roboti je uloží sem. Signalizace je jednoduchá – když je ve skladu nějaký díl, maják bliká, když vše odeberete, zhasne.“

„Rozumím. Pošlu roboty s malým transportérem pro první várku. Zatím na slyšenou.“

„Přeji vám úspěch. Kdyby byly s montáží problémy, ozvěte se prosím na této frekvenci. Na slyšenou.“

Karel se zamyslel nad samozřejmostí rozhovoru s mimozemšťanem.

Jsou deset parseků od Země, poprvé se setkali s cizí rasou a baví se jako obchodní partneři o dodávce náhradních dílů. Pak v duchu mávl rukou.

„Tak, Neši, pustíme se do toho!“

* * *

O týden později měl Karel druhý a poslední rozhovor s mimozemským dodavatelem.

„Tak máme hotovo. Všechny suché testy jsou hotové – teď zbývá jen 13
ostrý test. Pokud bude úspěšný, letíme domů. A co vy? Postavíte nový transportér?“

„Hned tak to nebude, kapitáne, bylo to drahé zařízení i na naši bohatou civilizaci. Pevně doufám, že zklamání z neúspěchu nepovede k úplnému zatracení. Víte, kapitáne, zas tolik se od vás nelišíme, prokletí zvané

'veřejné mínění' máme u nás taky. Takže odpověď je v rukách našich mediátorů, vy jim říkáte politici. Až se to dozví...“

„Snad to dopadne dobře a vy se k nám zaletíte podívat. Víte o nějakých dalších civilizacích? My jsme se ještě s nikým nesetkali. A to se vracíme z výpravy po několika desítkách hvězdných soustav.“

„Víme o dvou dalších, ale ty jsou ještě tak mladé, že nemělo smysl s nimi navazovat kontakt. Dovolím si konstatovat, že vy už jste skoro zralí...“

Následoval zvuk, který Karla zaskočil. Zaposlouchal se, dokud si nebyl jistý. Klidně to mohl být fyziologický projev něčeho jiného.

„Smích?“ zeptal se opatrně.

„Jak říkám, kapitáne,“ ozvalo se až po chvíli, „moc se nelišíme.“

„Pak přijměte mé pozvání.“

„Děkuji. Jenže o tom my nerozhodujeme. Ale spíš ne. Moji spoluobčané jsou příliš bázliví a vy máte ještě pořád dost problémů, které si musí, podle mě, vyřešit každá civilizace sama. A to dřív, než může chtít očekávat byť jen odpověď na své volání, natož pak kontakt ze strany ostatních.“

„Škoda. Pak jsem rád, že jste s námi navázali kontakt.“

„Vy nejste civilizace, kapitáne. A navíc za vaši situaci můžeme bezprostředně my. Jednali jsme správně, ale je jasné, že až složíme účty vládě, že to pěkně slízneme. Vlastně jsme použili svěřené prostředky bez povolení a defraudovali takové množství energie, že si veřejné pranýřování zasloužíme.“

Karel krátce zvážil, co slyšel, a pak naprosto vážně konstatoval:

„Zodpovědnost za své činy, soucit a podání pomocné ruky – jste dobrý člověk, Paci.“

„Děkuji, kapitáne... Ještě mám jednu věc k vyřízení. Všechno na tomhle kameni zůstane, jen vypneme zdroje. Kdybyste někdy potřeboval naši pomoc, najdete v tom meziskladu malý trezor a v něm vysílač. Zámek je na vaše otisky prstů, trezor tam vydrží nejméně padesát vašich let. Pamatujte, že zdroj vydá jen jeden impuls. Je reálné, abychom se dostavili do šesti dnů od jeho vyslání.“

„Předpokládám, že chcete, abych slíbil, že zavolám jen v případě velkého průšvihu, anebo že sem nepřivedu pozemskou delegaci, aby vám předala květiny.“

„Chápete to naprosto přesně, pane Tichý.“

„Z toho vyplývá, že budeme všichni doufat, že nikdy nebude třeba to tlačítko použít!“

Opět zaslechl tichý smích.

14

„Takže se rozloučíme?“

„Ano, kapitáne. Rád jsem vás poznal. Budeme na vás a na lidi vzpomínat. Přeji klidný let!“

„Pozdravujte doma. A přeji úspěch při dalším pokusu...“

Pak ztichl šum nosné vlny a celý asteroid zhasl. A rozsvítila se poziční světla ve vesmíru. Mimozemšťané je vyvedli do volného prostoru a na rozloučenou jim ještě zablikali.

„Všichni na místech a připraveni, Neši?“

„Ano, pane.“

„Nařizuji start!“

* * *

Konečně nastala ta slavná chvíle: OBJEVITEL dorazil k Zemi.

Překvapení pro posádku bylo mnoho, největším však byla časová disproporce – při té havári na zpáteční cestě přišli o dalšího půl roku pozemského času a nikdo netušil jak.

Informace o setkání s jinou rasou byla podrobně zkoumána a pitvána, ale zveřejněna nebyla. Naopak – posádka musela podepsat prohlášení, že o neobvyklých skutečnostech jejich výpravy pomlčí. Výše trestu stanovena nebyla, ale byla svázána s důsledky případného prozrazení na principu

'oko za oko, zub za zub'.

Posádka přečkala karanténu (viz Tajemství hada, I. část, 4. kapitola) a byla shromážděna v sanatoriu SPGV, kde si kromě pozemské gravitace také zvykala na realitu života v současné společnosti.

Než se odváží vypustit malé děti do velkého světa, probíhalo obden tematické školení změn ve společnosti. Na začátku druhého měsíce pobytu jim dovolili v doprovodu navštívit rodiny a několikrát se projít po zvoleném městě. Bylo z toho mnoho vyprávění o smutných, trapných i veselých situacích a skutečnostech.

Tak zněl plán – postupně nahradit přednášky vyprávěním samotných kosmonautů, řízeným tak, aby se postupně rozpustila bariéra mezi cizorodou skupinou a společností. Nikdo nestál o vznik atavistické skupiny, která by chtěla napravit moderní společnost, nevhodnou pro život neandrtálců. S jednotlivci to už tak jednoduché nebylo...

Ve třetím měsíci přestaly být přednášky povinné. Pořádalo se jich denně několik, ale již ne ve velkém sále, ale v několika menších. Katka se přihlásila na jednu s okrajově lékařskou tématikou a Karel, aby byl s ní, se přihlásil také.

* * *

Přednášela velmi mladá žena, sotva osmnáctiletá. Měla barvu mléčné kávy, symetrickou tvář s malým nosíkem, velké hnědé oči a dlouhé vlasy 15

barvy bronzu skoro do půli zad. V lehkých volných šatech s krátkým rukávem stála na pódiu a zcela klidně pozorovala přicházející posluchače.

Když poslední zavřel dveře do sálu, popřála jim pěkný den – měla úžasně melodický hlas – a začala přednášku neobvyklými slovy:

„Ze zkušenosti vím, jak na mě lidé reagují. Mým úkolem je připravit vás na šok v závěru mé přednášky, který vás čeká a nemine. Pro cestovatele, odtržené tak dlouho od mateřské společnosti, je to těžké. Pěkně vás prosím: odložte stud a předsudky – alespoň po dobu mé přednášky.

Jmenuji se Saša a hned na začátku vás také musím ujistit, že mi je třiadvacet a mám doktorát z biologie a medicíny. Mohu tedy zasvěceně odpovědět na jakýkoliv dotaz i od paní doktorky.“

Usmála se, lehce se uklonila směrem ke Katce a pokračovala:

„Nejprve si připomeneme biologi člověka, aby všichni věděli, o čem je řeč. Potom si probereme tři otázky týkající se naší problematiky, položené v prvním, skutečně celoplanetárním, hlasování, které proběhlo více než rok po vašem odletu. Na závěr vám pak předvedu důsledky tohoto hlasování tak říkajíc 'in natura'.”

Zatímco mluvila, aktivovala velkou projekční obrazovku a spustila si prezentaci. Zobrazilo se barevné schéma mužských a ženských orgánů.

Postupně je procházela a opravdu žádný nevynechala. Potom začala podrobně probírat dědičné choroby, lidské rozmnožování a genom.

„Pokud byli lidé někým stvořeni, pak si dal ohromnou práci, aby zakryl stopy. Jednoduše tak, že v lidském genomu nacházíme souvislosti s genomem jiných druhů, současných i minulých. Avšak od prvního dekódování před nějakými sto lety víme o mnoha nedokonalostech, které svědčí pro přirozený výběr...”

Potom zobrazila stránku nějakého dokumentu.

„Necelý rok po vašem odletu byly dokončeny veškeré přípravy a ve všeobecnou známost vešel připravovaný plán na genetické ozdravení lidstva. Genetici shromáždili dostatek informací o tom, jak jejich vesmír funguje, a dvacet let sestavovali plán nového člověka...

Nechtěli stvořit nějakou superbytost s IQ 666, ani mutanta se superschopnostmi jako z Hol ywoodu. Zaměřili se na odstranění vad DNA, jež jsme jako druh za tisíciletí nashromáždili, a na zvýšení stability dědičné informace. Přizvali do projektu matematiky, kteří sestavili samoopravný kód a mechanismus jeho interpretace...

Další věcí, kterou rozpracovali velmi podrobně, je imunita a regenerační schopnosti. Tady však narazili na limity matky přírody. Ta na problém pohlíží tak, že každý druh je součástí systému a jen tak se z něho nelze extrahovat. Také by se to dalo interpretovat tak, že každý druh má právo žrát jiné druhy. Nový člověk by se musel stát tak trochu mimozemšťanem, aby měl vysněnou imunitu. Prováděly se nějaké experimenty s pravotočivými bílkovinami, ale systém nebyl moc funkční. Nakonec se museli spokojit s trojnásobnou rychlostí regenerace a vylepšenou imunitou.

16

Zlepšení si musíte představovat tak, že běžné lidské choroby přestaly být nakažlivé, vážné mají lehký průběh a většina smrtelných se s podpůrnými prostředky dá přežít...

S regenerací souvisí také potřeba spánku. O kyselině mléčné určitě víte. Nový člověk má nový orgán, speciálně určený k jejímu odbourání.

Také spánkové centrum má nové funkce, a co je důležité – má přístup do kontrolního jádra. Kontrolní jádro je arbitr jednání jedince a víc o něm budu mluvit za chvíli. Teď ještě ke spánku: jeho dobu se podařilo zkrátit na méně než polovinu, nějaké tři hodiny. Z toho také vyplývá, že dopad probdělé noci není tak výrazný...“

„To je hustý," ozvalo se ze sálu, „pařba třicet šest hodin v kuse!“

Někdo se zasmál, někdo pohoršil. Saša však zavrtěla hlavou:

„Pokud si představujete dýchánek s tvrdým alkoholem, pak vás zklamu.

Nebude to fungovat – nový člověk nemá šanci se opít. Jeho organismus odbourává alkohol desetkrát rychleji.“

„To bude nuda,“ ozval se znuděný hlas zpředu.

„Ale to není pravda. Vylepšené chuťové buňky zprostředkují větší chuťový prožitek, který je na rozdíl od běžného člověka bez nebezpečí pro zdraví či chování. Žádné nehody nebo násilné činy. Nebaví-li vás druhým ubližovat, je tohle určitě dobrá zpráva...

Dobře, pokračujeme v přednášce. Mluvila jsem o spánku. Nový člověk je dále vybaven hibernačním mechanismem, který je dokonalejší, než zimní spánek zvířat a umožňuje neproduktivní dobu v posteli zkrátit na jedinou hodinu. Použití je jednoduché a záleží na tom, zda se bude aplikovat doma na posteli, nebo v nějaké hibernační komoře. Nejkratší doba hibernace byla stanovena na jednu hodinu, a to proto, že prvních padesát dva minut probíhá regenerace organismu. Na rozdíl od běžného spánku však probíhá mnohem účinněji. A proč to tak rozlišuji? Je to proto, že z hibernace se musí člověk probrat sám pomocí vnitřních hodin. Druhá možnost je použití přístrojů v hibernační komoře. Jinak ani výstřel z děla...

S regenerací také souvisí odolnost vůči jedům. Z hlediska jedů pozemských zvířat byl tento problém vyřešen beze zbytku. Co se týče jiných chemikálií, to už není tak skvělé, ale přesto platí, že otrávit nového člověka není snadné. Dostat pod kontrolu poškození radiací se také moc nepovedlo. V podstatě se jen zvedla přípustná hladina zdraví neškodného ozáření přibližně čtyřnásobně. A to bylo v plánu stonásobné zvýšení – kvůli vstupu člověka do vesmíru...

Možná jste nad tím nepřemýšleli, ale skutečnost je taková, že jakýkoliv systém se zpětnou vazbou se destabilizuje, když se záporná vazba změní na kladnou. Platí to samozřejmě i o člověku – stát se závislým lze prakticky na čemkoliv pozitivním: dobrém jídle, sexu, drogách, konání dobra a tak dále. Na rozdíl od strojů se kladná zpětná vazba u člověka uzavírá do sebe, sama sebe posiluje natolik, že začne nabývat charakteru psychické poruchy. Nakonec ovlivňuje veškeré konání a myšlení. Takový člověk se 17
stává necitlivým k problémům, které způsobuje. Nejen sobě, ale i širokému okolí. Například se přejídá a tloustne. Nejenže odčerpává nadbytek zdrojů, ještě má zdravotní problémy a umírá v produktivním věku. Alkohol a drogy jsou kapitolou samy pro sebe...“

„Zmínila jste konání dobra,“ ozvala se bioložka z Karlovy posádky dotčeným tónem, „co to mělo znamenat?"

„Rozhodně jsem nemyslela slušné chování nebo nezištnou pomoc druhému člověku. Ale vy jste si nevšimla, že když se to s pomocí přežene, může to mít negativní dopad? Představte si, že převedete slepce na druhou stranu ulice, kam ale nechtěl, kde nikdy nebyl. Sice se to vypráví jako vtip, ale ozřejmí vám, co tím myslím...

Člověk, který koná dobro, ho koná pořád, nejlépe jako svou jedinou činnost, své poslání. Koná ho vždy a všude, na všechny strany. A ještě k tomu nutí ostatní, nejlépe celou společnost. Ano, dokonce i celá společnost může tomuto bludu propadnout – to když tím závislým člověkem je nějaký vlivný politik. Jakmile se ozvou ti, kteří kouzlu všeobjímajícího dobra nepropadli, jsou exkomunikováni. Nejprve na osobní úrovni, potom na občanské a nakonec na celospolečenské. Zeptejte se své babičky, ta jedno takové období za mlada musela prožít. Zeptejte se jí, kam až dospělo vyloučení nenakažených z rozhodování... Ještě nějaký dotaz?“

Rozhlédla se po sále a mračící se bioložku ignorovala. Pak se podívala přímo na ni a usmála se. Bioložka se přestala mračit a Saša pokračovala:

„Bude to ještě horší... Dostávám se totiž k inzerovaným kontrolním mechanismům. Nový člověk má poměrně velké mozkové centrum, které nazýváme kontrolní jádro. Název odpovídá jeho umístění na nejlépe chráněném místě. Velká část odolnosti, o které jsme mluvili, je řízena odtud...

Neuronová síť v kontrolním jádru, od základu navržená lidmi, má právo veta nad ostatními mozkovými funkcemi. Je to také nejproblematičtější část projektu – kdyby vědci podlehli pokušení konat dobro. V jádře jsou totiž kontrolovány také věci, zasahující do oblasti morálky. Velice snadno mohl být z nového člověka pacifista. Je jasné, že pacifisti – raději mlčte!“ okřikla někoho v sále. „Vím, co chcete říct – že pacifismus je nejlepší řešení agresivity. Já odpovídám, že není. Takoví lidé mohou existovat a nemít problémy prakticky po celý život, ale aby takhle jednala celá společnost, je nemyslitelné...

Souhlasím s tím, že každého rozumného člověka musí trápit agresivita lidského rodu. Zároveň však bez agresivity není obrana. Uvědomte si, že žádné přístroje ani jiní lidé – a já si myslím, že bysme na tomto stavu měli trvat – nemají přístup k úplným informacím ve vašem mozku! Navíc nejsou s vámi v daný okamžik. Avšak kontrolní jádro je přítomno stále a má kompletní informace tak říkajíc on-line. Nevím, jak to dělá, ale dokáže posoudit emoce a rozezná okamžik, kdy vědomí pozbude kontrolu nad konáním. Zlé skutky v afektu nový člověk tedy nespáchá...

18

Avšak kontrola násilí je mnohem sofistikovanější. Přiznávám, že této oblasti nijak zvlášť nerozumím, ale kontrolní jádro rozpozná přípravu násilného činu a zasahuje do jeho plánování. V podstatě dělá to, co je pro některé lidi přirozené – při pomyšlení na fyzické ublížení živému tvoru, natož pak člověku, se jim dělá špatně. Takoví lidé, díky této vlastnosti, bývají většinou pacifisti. Kontrolní jádro ale není pacifista – když ho napadne pes nebo třeba had, bude se bránit...

Kontrolní jádro také dokáže zabránit vědomému lhaní tím, že vyvolá mimovolní pohyby mimických a dalších svalů. V podstatě se vyšlo z řeči těla u lidí, jen to teď nikdo nepřehlédne. Nový člověk jako podomní prodejce bude mít patrně potíže...

Kontrolní jádro bylo sestaveno s využitím našich znalosti z mnoha oborů, především kybernetiky. Zvyšuje psychickou stabilitu nového člověka a dokáže se samo opravit. Také to povede k nové psychiatri , protože kontrolní jádro umí detekovat většinu známých psychických poruch. Buď je dokáže kompenzovat, nebo o nich informovat naše přístroje. V podstatě stačí obyčejné EEG...“

Uprostřed sálu se zvedla ženská ruka.

„Mluvila jste o jedech. A co drogy?“

„Dočetla jsem se, že před krizí byly drogy ve většině států světa povoleny. Boj proti šíření drog stál mnoho životů, ale malověrní došli k závěru, že vše vyřeší jejich povolení. Občané souhlasili, protože převládl názor, že zodpovědný člověk drogám nepodlehne a že lékařské využití převládne. Průzkumy tvrdily, že počet drogově závislých vzroste maximálně o deset procent, na nějakých dvacet pět až dvacet osm procent. Mně to připadá jako obrovské číslo, ale našim předkům se to asi zdálo přijatelné.

Jenže následoval očekávaný vývoj – jakmile otevřeli Pandořinu skřínku, vydržel zákaz reklamy na drogy jen tři roky...

Na GWW najdete statistiky ze začátku třicátých let. Podle nich okusilo lehké drogy neuvěřitelných osmdesát tři procent lidí starších dvanácti let, tvrdé drogy pak padesát sedm procent. Nejčastější příčinou úmrtí nebo trvalé invalidity se v té době staly drogy...

V honbě za levnou energií došlo v Evropě k velké ekologické katastrofě.

Normálně fungující společnost by takový problém možná zvládla, ale pro zdrogovanou společnost se to stalo spouštěčem krize horší, než byla ta na začátku dvacátého století. Krize morálky už byla v plném proudu, přidružila se krize ekonomická, ekologická a energetická, války o zdroje na sebe nenechaly dlouho čekat...

Není se čemu divit, že genetici při přípravě nového člověka věnovali problematice drog velkou pozornost. Naštěstí neřešili jednotlivé drogy, protože by se časem určitě našla nějaká jiná a kolotoč by se roztočil znovu.

Šli na to přes posílení srdce a nový oddělený krevní oběh, který zásobuje jen mozek. V tomto okruhu je zařazen speciální filtr, jakási třetí ledvina.

Když už jsme na to narazili – nejen tato, ale i původní dvě ledviny 19
s několikanásobně zvýšenou účinností jsou řízeny z kontrolního jádra."

„Pořád mluvíte o kontrolním jádru – to se nezdroguje?“

„Ne,“ zasmála se Saša vílím smíchem, „to má vlastní filtr.“

„Vyjmenovala jste spoustu rozšíření a nových orgánů. Kam se to všechno vejde? Bude mít snad nový člověk zvětšenou hlavu a tělo? Já jen, že s existencí člověka je spjato mnoho drobností – například rozměry věcí.“

„Vaše otázka přichází ve správnou chvíli. Moje přednáška se chýlí ke konci a já musím prozradit důležitou věc, kterou jsme ještě neprobírali...“

„Rozmnožování,“ vydechl někdo nadšeně, asi se na to těšil.

„Ano,“ přikývla Saša s úsměvem, „tím také odpovím na otázku prostoru.

Prosím tedy o pozornost, teď bude následovat slíbený šok.“

Všichni zůstali zírat, když promítla další obrázek – tělo nového člověka a rozložení jeho orgánů. Hologram, hrající všemi barvami, se otáčel pár centimetrů nad pódiem vlevo od Saši a dokazoval, že na obrázcích nic nechybí. No to snad ne, pomyslel si Karel zděšeně. Saša je pobaveně pozorovala a po minutě konstatovala zřejmou skutečnost:

„To není chyba – gender nemá pohlavní orgány, gender je jen jednoho druhu.“

Karel se přihlásil a ironickým tónem se zeptal:

„A jak zajistí pokračování svého druhu? Nebo snad jde o slepou větev vývoje?“

„Nebojte se, kapitáne, na nic se nezapomnělo. U genderů se totiž počítá s asistovanou reprodukcí.“

„Aha... potom je na místě otázka: jak... gender?... přijde k partnerovi, když nemají pohlaví? Taky asistovaně?“

„Ano. Ve skutečnosti jsou k množení nutní gendeři tři! Variabilita, kterou dostal do vínku člověk, se tak ještě zvýší.“

Saša se rozhlédla po sále a hodnotila rozpoložení posluchačů. Došla k závěru, že minimálně polovina to bere jako sci-fi s tím, že obrázky namaloval někdo v deliriu. Tak se mírně předklonila, zkřížila ruce před koleny, uchopila okraj šatů, narovnala se a bez varování si je jediným pohybem přetáhla přes hlavu. Odhodila je na pultík a spojila ruce nad hlavou. Potom se drobnými krůčky otočila kolem dokola. Zůstala stát čelem do sálu a pokračovala v přednášce:

„Povšimněte si, žádné ochlupení – holicí průmysl zkrachuje. A také žádné pohlavní orgány ani znaky. Ani symbol ženskosti netřeba. Jak vidíte, nemáme ani bradavky.“

Potom udělala krůček stranou a šaty si zase oblékla. Vypnula projekci, zkontrolovala, že nic nezapomněla, a naposledy oslovila své posluchače:

„Z mé přednášky to je vše. Závěrem ještě pár poznámek: vedení o mé exhibici ví, netřeba si na mě stěžovat. Cítí-li se někdo pohoršen či zostuzen, ať si laskavě uvědomí, že je to jen v jeho hlavě. Sice jsem vám bezostyšně ukázalo místa, která lidé na veřejnosti skrývají, ale já tam nemám nic jiného, než tady,“ a s úsměvem zvedla ruku a ukázala holou 20
dlaň.

Nato se zvedla ruka v sále a zazněla otázka:

„Kolik vás je?“

„Najdete to samozřejmě na síti. Aktuálně něco málo přes čtyřicet tisíc.“

* * *

Na hvězdoletu se nedělal rozdíl mezi soukromými a služebními místy či rozhovory. NSH zaznamenával vše, co se na hvězdoletu dělo. Dostat se však k těmto záznamům nemohl ani kapitán. Samozřejmě nebylo-li to v zájmu bezpečnosti nebo probíhající výpravy.

Po návratu museli všichni kosmonauté podepsat poučení, že tento režim trvá jak během karantény, tak i adaptace v pozemském sanatoriu.

Nikdo se nad tím nepozastavoval, vlastně to ani nevnímali. Ale asi by se jim nelíbilo, že jsou jejich odposlechy odposlouchávány.

A přesně zde začínají Karlovy problémy, protože když vyšli ze sálu, naklonil se ke Katce a s notnou dávkou jasnozřivosti prohlásil konspiračním tónem:

„Vidím to tak, že se rychle dostaneme do bodu, kdy bude nebezpečím pro gendery obyčejný člověk, neboť drží reprodukční centra. Bylo by logické tyto infiltrovat jako první. Až to písknou, máme se my, zastaralé typy, na co těšit.“

+ + +

21

1.2 Kolonie Bined

Konečně je vypustili do světa. Posádka OBJEVITELE se rozprchla po celé Zemi. Spolu zůstali jen Karel s Katkou a Matys se Zitou.

Karlova přednáška na vysoké škole (viz Tajemství hada, I. část, 4. kapitola), kde diskuzí pobouřil hodně lidí, se v tomto časovém proudu konala také. Kromě nepodstatných odlišností však došlo k jedné podstatné změně – Karel svými útoky na současnou společnost naštval o jednoho mocného víc, než bylo zdrávo.

Zatímco Katka rezolutně odmítla jakákoliv přednášková turné a našla si práci v laboratoři v jejich městě, poletoval Karel neustále po desítkách přednáškových sálů na Zemi a na pozvání kolonistů navštívil i Mars a několik dalších planet. Když se dozvěděl, že se o něho zajímá tajná vládní policie, pochopil, proč ho zvou především kolonie, které se snaží mít se Zemí co možná nejméně vazeb.

Většinu volného času Karel investoval do největšího koníčka – historie.

Především se zajímal o posledních dvacet let vývoje Země a jejích kolonií.

Nemohl mu uniknout raketový vzestup významu kolonie na Doře ani narůstající počet kolonií s kritickým postojem k Zemi. Své poznatky a nalezené souvislosti se nerozpakoval říct nahlas a zástup s přišlápnutým kuřím okem se utěšeně rozrůstal.

A tak, aniž si to náš hrdina uvědomuje, stahují se kolem něj černé mraky. Netuší, že hladina v poháru trpělivosti se za pár kapitol přehoupne přes okraj.

Nepředbíhejme však! Karla teď čeká další cesta...

* * *

Jednoho rána našel Karel v poště objednávku na dvě přednášky o své výpravě a současné společnosti, zaslané z nejbohatší kolonie na planetě Bined. Název planety byla složenina slov 'binární' a 'eden'. Slovo binární odkazovalo na těsnou dvojhvězdu, v jejíž soustavě se ten ráj nacházel.

Ovšem také na skutečnost, že i samotný ráj je ze dvou částí, dvou planet.

22

Na každou takovou cestu se Karel dobře připravoval a luxoval GWW

(Galactic Wide Web) mnoho hodin. Informace o koloni a kolonistech kopíroval na svůj epap a pečlivě odděloval ty, které musel mít v hlavě – to aby přežil alespoň do odletu dopravní lodi zpět na Zemi. Některé kolonie byly dost divoké!

A tak se dozvěděl, že v soustavě dvou sluncí byly téměř před třiceti lety objeveny dvě úžasné planety, které z kolonie osmnáct parseků od Země udělaly v posledních patnácti letech největšího dodavatele průmyslových komodit. A taky nejbohatší koloni , která byla pozemšťanům opravdu, ale opravdu trnem v oku. To na oplátku vedlo ke xenofobnímu vývoji. Kolonie vybudovala vlastní armádu – samozřejmě za účelem ochrany před pozemšťany, až jim jednou přestane diplomacie stačit.

Na bydlení tu byla sterilní planeta s dýchatelnou atmosférou. Život se tu skutečně mohl udržet jen stěží, protože planeta putovala po složité dráze, silně připomínající rotující sladkokyselou okurku. Oběh jí trval skoro dva pozemské roky a po většinu doby zde bylo počasí jako v ráji – stabilní příjemné teploty díky silné vrstvě mraků, mírné větry a zřídkavé srážky, obvykle ve formě malých kapiček, kterým se k zemi moc nechtělo. Ale dvakrát za oběh se planeta na tři čtyři týdny vzdalovala z pásma života.

Prudké vichry rozfoukaly mraky a během tří dnů teploty klesly až na mínus sto osmdesát. Pak vichry zase rozfoukaly mnohametrovou sněhovou pokrývku do atmosféry a vrátil se mračný příkrov a příjemné teploty.

K obživě tu byla poslední planeta. Odborníci záhy přišli na to, že původně do této soustavy nepatřila. Putovala vesmírem pár milionů let, než ji před pár tisíci zachytila místní dvojhvězda. Svědčila o tom její excentrická dráha a také její složení. Teorií se vyrojilo mnoho, ale nejpravděpodobnější byla ta o supernově. Planeta sice byla z jedné strany připečená, ale od supernovy byla dost daleko, aby se nevypařila. Zároveň však byla dost blízko, aby zachytila produkty exploze hvězdy.

Kolonisté zde otevřeli mnoho dolů, většinou povrchových, protože přírodní bohatství se tu v podstatě pletlo pod nohama. Doly produkovaly nejen běžné rudy s koncentrací kovů přímo pohádkovou, ale také zvláštní slitinu, o jaké se lidem ani nesnilo. Byla to kombinace tří materiálů vzniklá za teplot a tlaků pro lidskou technologi stěží dosažitelných. Dala se těžit jedině tavením za hodně vysokých teplot a odsáváním pomocí magnetických polí.

* * *

Karel vystoupil se skupinkou turistů a řvoucích děcek na jediném astroportu určeném pro osobní dopravu. Všechny ostatní byly jen pro nákladní dopravu nebo vojsko.

V přijímací hale je rozdělili – Karla si převzal mladý důstojník. Karel si 23
podle výložek nebyl jistý, zda vojska, či pořádkových sil, ale asi to bylo jedno. Netvářil se nijak přívětivě a na pozdrav jen mlčky a sotva znatelně přikývl. Vstoupili do malé kanceláře, důstojník pokynul Karlovi k plastové židli na druhé straně stolu a sám si sedl do polstrované pojízdné židle a zablokoval tak dveře. Z průhledných desek vytáhl obyčejnou papírovou složku, rozevřel ji a zamračeným pohledem porovnal fotografi se skutečností. Přelétl text očima a notnou chvíli Karla pozoroval. Pak si vyžádal doklady a těch několik základních údajů pečlivě porovnal se svými záznamy. Když zvedl oči a zjistil, že se Karel dobře baví, místo aby byl nervózní, vrátil mu doklady a zahájil výslech.

„Co je účelem tvojí návštěvy, pozemšťane?“

„Tak za prvé: husy jsme spolu nepásli. Za druhé: právě jste deset minut studoval moje jméno. A za třetí jste se nepředstavil! Seznámil jsem se dostatečně se situací. Nejsem pozemská vláda a neudělal jsem nic ani vám, ani Binedu. Prosil bych alespoň minimum úcty. Mohl byste udělat výjimku a zapomenout, odkud jsem přiletěl?“

„Hmm... no, můžeme to zkusit... Jmenuji se Gent Rufian, poz... pane Tichý. A potřebuji zjistit, proč jste zde.“

„Nedávno jsem se vrátil z výpravy, jíž jsem velel. Několik institucí mě požádalo, abych o ní uspořádal dvě přednášky. Promiňte mi otázku: jste informován o mé výpravě?“

„Ano, jsem. Proto jsem tady já a ne imigrační úředník. Mé nadřízené zajímá, zda to náhodou není zástěrka pro shromažďování informací.“

Karel se opanoval a jen se usmál. Zakroutil hlavou a nevěděl, co odpovědět. Pak ale řekl:

„Nejsem slepý, ani hluchý... ani němý. Když se mě někdo zeptá, co jsem viděl, slyšel a zažil, tak mu odpovím po pravdě. I kdyby to byla pozemská tajná služba. Nebudou mě muset mučit. Je nepravděpodobné, že by mi tady někdo chtěl sdělovat tajné informace... Na druhou stranu však, kdyby k tomu došlo, slibuji mlčenlivost.“

Na to se Rufian ušklíbl. Karel dělal, že nic neviděl. Jeho podvědomí však celou dobu prohledávalo paměť a kombinovalo. Teď se dopracovalo k zajímavému závěru a Karel položil zvědavou otázku:

„John Ruffinak je váš otec?“

„Tak vy jste se na mě informoval?“ otázal se Rufian agresivně a Karel málem spadl ze židle. Spolkl nadávku a s úsměvem a rezignovaným hlasem, jímž mluvíme s idioty, konstatoval:

„Vidím, že podezřívavost a stihomam mají k sobě velmi blízko. Vždyť své jméno jste mi řekl teprve před minutou!“

Než to dořekl, Rufian si to uvědomil také. Ale nezklidnil se – právě naopak. Zdálo se, že přeskočí stůl a vrhne se na prostořekého pozemšťana, který mu byl nepříjemný od prvního okamžiku. Karel rychle vysvětlil:

„Rok před odletem na výpravu jsme spolu popíjeli...“

24

„Otec byl abstinent,“ ozval se Rufian vítězně, jako by přistihl Karla při lži.

„Já vím, bylo to poprvé a naposled... Stal jsem se jeho přítelem…“

„Pokud vím, otec neměl žádné přátele – jen spolupracovníky.“

„Kde je teď?“

„Před jedenácti lety zemřel,“ konstatoval Rufian lhostejně.

„Co se stalo?“

Rufian se zkoumavě zahleděl Karlovi do tváře a bylo zřejmé, že těžce bojuje s návalem citů. Neměl s otcem nijak vřelé vztahy a vzpomínky ho překvapily – několik sekund potřeboval, než si mohl být jistý lhostejným hlasem.

„Vyprávějte, prosím,“ naléhal Karel. „Před odletem nám přednášel o subprostoru a především o motorech na současných lodích. Poslední den ho přes jeho protesty několik šprtů zatáhlo do oblíbené restaurace.

Nemám sice restaurační akce v oblibě, ale nechal jsem se zlákat.

Především proto, že mě váš otec zaujal a chtěl jsem si s ním popovídat.

Také jsem si říkal, že ho bude mít kdo zachránit, kdyby se snad napil.

Obvykle jsem ten poslední střízlivý. To jsem netušil, že získám přítele a jak veselé to bude.“

Rufian se netvářil nijak příjemně, ale alespoň to nebyla ta lhostejná maska. Karel tedy pokračoval, protože se mu začala vybavovat spousta podrobností.

„V restauraci jsme byli jediní, kdo si dal limonádu. Ostatní ale systematicky naléhali a on si myslel, že na ně vyzraje, když řekne, že si dá alkohol jen v případě, že já taky. Abychom měli pokoj, objednal jsem nám slabý vinný střik, u kterého jsme seděli asi dvě hodiny. Nám dvěma bylo jen teplo, ale ostatní to pořádně rozjeli. Tehdy jsme zjistili, že souvislý rozhovor vedeme jen my – a šli jsme si sednout do klidnější části. Probrali jsme spoustu věcí a od subprostorových motorů jsme se přes sport dopracovali až k rodině. V tu chvíli jsme dopíjeli už druhou skleničku koňaku a alkohol se projevil. John měl opici ukecanou a tak se mi svěřil s trápením. Vyprávěl mi o své ženě – že jí diagnostikovali rakovinu, nějaký extrarychlý kmen...“

Rufian stiskl rty a jeho oči potemněly. Konečně mohl Karel pozorovat nějaké city. Vlna se přes Rufiana viditelně převalila a on s velkým úsilím tiše žádal o pokračování. Karlova paměť pracovala na plné obrátky a chrlila jednu vzpomínku přes druhou.

„Výborně,“ zvolal, „teď jsem si vybavil drobnost, kterou určitě nezná nikdo jiný... John mi s nadšením a hrdostí také vyprávěl několik historek ze života svého osmiletého syna. Jednu si pamatuju přesně – prý si ze stavebnice postavil robota, ale první zkouška skončila řevem. Robot se otočil opačným směrem a jeho ruka syna praštila do obličeje...“

A ejhle! Rufian se dokázal usmát: „No jo, to jsem byl já. Prohodil jsem polaritu na motoru. A pak jsem tam pustil plné napětí... To byla pecka!“

Nostalgie zasáhla Rufiana plnou silou. Najednou byl k nezastavení.

„Jak to tak počítám, asi měsíc po vašem odletu šla matka na první 25
operaci. Ale po třech letech se jí nemoc vrátila a byla ještě agresivnější.

Pozemští lékaři byli bezradní. Po několika měsících zoufalství se otec dopátral lékařů na Binedu. Tou dobou zde žil nejšikovnější doktor, protože ho ze Země vyštípali. Přestěhovali jsme se sem a operace se zdařila.

Jenže jak důležitost Binedu narůstala, začaly problémy. Otec byl věčně v práci – samozřejmě na Zemi. Doma se objevil tak jednou za měsíc, vždy na dva tři dny. Jak rozkol se Zemí kulminoval, dali otci na výběr. Prostě jednoho dne místo něho dopravil hvězdolet dopis, že zůstává na Zemi a že bude posílat peníze. Nás tady nechal, dal přednost práci před ženou a dítětem! Už jsme ho nikdy neviděli!“

„A vaše matka? Ani nevím, jak vypadala – John nebyl z těch, co s sebou nosí rodinné fotografie.“

„Dala se jakž takž dohromady, a když se na nás otec vykašlal, nastoupila do práce. Peníze od něj stačily sotva na splátky dluhů! Jak jsem později zjistil, posílal sotva čtvrtinu svého značného platu... Měla práci sice dobře placenou, ale velmi nezdravou – v dolech. Po roce pak přišla zpráva, že zahynul při zkoušce nového motoru. Tehdy jsem naposled viděl své příbuzné... Šestnáctiletý kluk udělal z pohřbu cirkus – vzpomínám si, že jsem měl vzteky pěnu u pusy a dva dny mě z toho bolela hlava... Máma ho ale milovala a začala chřadnout. Přežila ho o dva roky.“

„To je mi vážně líto,“ řekl Karel tiše a s účastí. Rufian se ale už probral a ne sice tak úředně, ale pořád hodně stroze začal Karla zpovídat a informace zadávat do přenosného počítače.

* * *

Karel konečně vyšel z přijímací haly a zamířil na stanoviště taxi.

Nad srdcem mu visela zelenomodrá cedulka hlásající, že je pozemšťan.

Rufian ho upozornil, že ji musí nosit mimo hotelový pokoj vždy. Kdokoliv si všimne, že ji nemá, má za povinnost zavolat policii, a je za to jediný trest – okamžité vyhoštění. Okamžité ve smyslu 'až přiletí dopravní loď'´.

Do té doby bude samozřejmě v cele a samozřejmě celý pobyt uhradí, plus pokuta plus náklady na jeho zadržení. Karel sice chápal takové opatření, ale stejně mu to připomínalo Davidovu hvězdu. Rufian jen pokrčil rameny, protože netušil, o jaké našité hvězdě to mluví – a přehrál mu pokyny ještě jednou.

Řidič díky cedulce věděl, s kým má tu čest, a podle toho se i choval.

Komunikoval v holých větách, na dotazy neodpovídal. Taky se ani neptal, do kterého hotelu že má jet. Ani náznakem se nepokusil Karlovi pomoct s kufrem do kufru. Jen ho bedlivě pozoroval. Pak opatrně kufr zavřel a ukázal Karlovi na zadní sedadlo.

„Hotel Kaverna," konstatoval, když se Karel usadil a zavřel dveře.

26

„Jak to víte?“

„Jinde být nemůžete...“ odpověděl přes rameno a přestal komunikovat.

U hotelu ho vysadil tak rychle, že mu ani nestihl poděkovat. Bylo evidentní, že mu není zrovna příjemně a chce být co nejrychleji pryč. Karel popadl kufr na týden a vydal se k malému hotelu – řidič bez nějakého vysvětlení zastavil skoro dvě stě metrů od vjezdu na parkoviště.

Měl to jen pár metrů k omšelému vchodu, nad nímž visela omlácená a snad sto let nečištěná cedule s názvem, když se blížila matka s malým chlapcem. Ten na něho nepokrytě valil oči, zatahal matku za ruku a šeptem hlásil:

„Hele, mami... Mami podívej, pozemšťan!“

Karel se na nešťastně se tvářící matku usmál. Žena si přidržela klobouk a sklonila se k chlapci.

„Máš pravdu, ale není hezké na to upozorňovat. On nemůže za to, co se děje! Měl by sis pamatovat, že takové značkování lidí není správné.“

Když se narovnala, podívala se Karlovi zpříma do očí. Právě ji míjel – usmál se tedy ještě jednou a poděkoval kývnutím. Vida, obyčejná žena a má víc soudnost, než politici.

* * *

Veškerý personál hotelu – jeden recepční a jeden číšník – se choval v rámci možností normálně. Pokoje byly vybaveny hodně střídmě – asi chtěli omezit pobyt pozemšťanů na minimum. Postel byla ale čistě povlečená a pohodlná.

Možnost nechat si přinést večeři na pokoj byla lákavá, ale Karel chtěl vidět i další hosty. Sešel proto do hotelové restaurace v přízemí, ale ta byla prázdná. Jídlo bylo z místních surovin, ale nebylo špatné. Karel jedl pomalu a přitom toužebně pozoroval vchod. Ještě si dal i moučník a kávu. Moučník byl vynikající, ale to kafe bylo hrozné! Chutnalo příšerně uměle.

Hypnotizování dvoukřídlých dveří nepomohlo. Nikdo jiný jimi neprošel.

Na udivenou otázku mu číšník vysvětlil, že je v celém hotelu jediný návštěvník. Takže cestující, kteří přiletěli s ním, byli místní, co se vrátili z výletu. Číšník mu ještě prozradil, že za tři dny přiletí turistická výprava. To však bylo Karlovi jedno, protože právě touhle lodí poletí domů.

Na pokoji se pak naložil do vany a myslel si, že mu to zvedne náladu.

Moc to nepomohlo. V posteli si ještě prošel zítřejší přednášku, ale měl toho dost. Šel proto raději spát.

Noc byla naprosto klidná. Zřejmě nebyly v okolí žádné noční podniky, protože se místní drželi od hotelu pro pozemšťany raději dál. Provoz na ulici také žádný nebyl – asi ze stejného důvodu.

27

Po klidné noci a vydatné snídani se rozhodl, že ty tři kilometry do přednáškového sálu půjde pěšky. Plný elánu sjel výtahem do přízemí, ale tam ho zastavil recepční. Nepřipnul si identifikační štítek pozemšťana!

Rázem bylo po náladě.

„Evidentně máte zkušenost se zapomnětlivými lidmi. Děkuji. Měl byste to hlásit – pak ale nemá smysl, abych někam šel. Právě jsem skončil.“

„Dejte s těma nesmyslama pokoj,“ mávl recepční znechuceně rukou, „ta kamera už pár let nefunguje. Nikdo nic neviděl. Vždyť proto jsem na vás čekal – zapomenout může každý a já nemám rád, když krutá nařízení obtěžují mé hosty.“

„Pak vám děkuji ještě jednou,“ doprovodil Karel svá slova lehkou úklonou, připnul si cedulku a vydal se na cestu.

* * *

Cesta to byla zajímavá a relativně klidná, nepočítáme-li pohledy kolemjdoucích. Někdy zvědavé, někdy pohoršené, ale málokdy neutrální.

Pár lidí se mu evidentně vyhnulo, ale několik ho naopak s neskrývaným úsměvem pozdravilo. Nikdo se ho nesnažil zastavit nebo se s ním dát do řeči. Jen ty obličeje. Situace se změnila, když procházel parkem.

Bylo překvapivé, že zde něco takového vůbec je, protože žádné rostliny

'planetární obrat' nepřežijí. Také zde nebyly žádné stromy – jen květiny a pár rychle rostoucích dřevin. Vše bylo zajisté dovezeno ze Země, ale také bylo zřejmé, že většina byla pro místní podmínky upravena. Nechtělo se mu věřit, že by celý park vysazovali každý rok znovu. Bude se na to muset zeptat.

Do cesty se mu postavil malý, mírně zakulacený mužík. Mile se usmíval.

Byl slušně oblečený, pozdravil a představil se:

„Avarto, jméno mé... Luis Avarto... Máte-li chvilku, chtěl bych vám sdělit dobrou zprávu.“

„Dobrých zpráv není nikdy dost,“ vyplula Karlova dobrá nálada na povrch. Vůbec mu nedošlo, koho má před sebou.

„Sice nijak zvlášť nespěchám, ale posedět s vámi nemohu, Luisi.

Navrhuji, abyste mi ji řekl při pomalé chůzi za mým cílem.“

Luis se jen usmál a přikývl. Vykročili a Luis spustil vodopád slov.

Vykládal mu o jediném pravém bohu, přikázáních a o špatnosti člověka a jím stvořené civilizace. Probral také důkazy o jeho existenci, například oblíbený argument: 'vzduch také nevidíme, ale nepochybujeme o jeho existenci'. Karel pociťoval každé slovo jako zátěž na svých bedrech. Když už toho měl dost, zaprotestoval:

„Ale, Luisi, před několika měsíci jsem se vrátil z výpravy po téměř dvou stech planetách. Toho vašeho boha jsme nikde nepotkali!“

28

„Samozřejmě, to nejde. Vždyť je v jiné rovině bytí.“

„Aha. Tak jak to tady řídí?“

„Ale no tak, pane Tichý, přece kdybych to věděl – kdyby to kdokoliv z nás věděl –, nebyl by tady, ale s ním!“

„No dobrá. Tak mi vysvětlete, proč ho tak obdivujete, když dopustil bezpočet válek, hladomory a jiné katastrofy?“

„Příroda se přece řídí fyzikálními zákony. Války a hladomory se řídí objektivními zákony společnosti. Nemůžete mu to klást za vinu. Úplně stejně jako nemůže za finanční krize, nefungující školství či zkorumpované politiky.“

„Kdepak, Luisi, má v tom prsty – základní pravidla stanovil on, ne my...

Doba pokročila, povím vám to takto, Luisi: boha ani jinou nadřazenou bytost jsem nepotkal. Ale bytostí, co všechno řídí a za nic nezodpovídají, jsem potkal už dost. Na Zemi i dvě denně. Po nějaké další nijak netoužím...

Děkuji za zprávu, musíte to však zkusit na někoho jiného. S bohem, jak říkáme my ateisti.“

Podal rudnoucímu Luisovi ruku a přidal do kroku, aby snad nepřišel pozdě. Přitom ale přemýšlel na tím, jak jsou dozvuky středověku úporné a že si je vzali s sebou ke hvězdám. Pak si ale uvědomil, že to nesouvisí s rokem v kalendáři, úrovní znalostí ani s místem v kosmu: je to zkrátka v lidech, toužících po řádu a rovnováze. Vlastně jen v části z nich – jsou to věřící, co nevěří, že lidé někdy zvládnou sebe sama. Smutné je, že dějiny a každodenní realita jim dávají za pravdu...

+ + +

29

1.3 První setkání

Průměrný bezwinger se dožíval téměř osmi set oběhů rodné planety.

Dospělý byl vysoký dva metry a kousek, měl dvě šestiprsté ruce, dvě nohy a jednu hlavu. Velkou. Dospělosti nabýval mezi dvacátým a pětadvacátým oběhem po odpojení telepatické vazby k rodiči. Takový holobrádek byl jednopohlavní, jinými slovy, neměl se čím množit. Pohlavní dospělost totiž byla tím mechanismem, kterým příroda udržovala jejich počty v rozumných mezích. Až někdy kolem čtyřstého oběhu začaly dorůstat bezwingerovi potřebné orgány!

Toto období hormonální a psychické nestability trvalo několik oběhů. Ani potom ale nebyla diferenciace pohlaví nijak dramatická – změny byly především vnitřní. K početí potomka se musela setkat rozdílná pohlaví, ale pohlaví bylo něco, co se naučili ovlivnit pomocí medikamentů již starobylé civilizace. Problém byl jinde. To, co se s plodným obdobím změnilo zásadně, byla psychika bezwingera. Od početí potomka až do jeho dospělosti byl rodič prakticky nepoužitelný na cokoliv jiného.

Výše zmíněná telepatie byla, kromě dlouhověkosti, důležitou předností bezwingerů. Nejprve spojovala velmi úzce potomka s rodičem – od prenatálního období až do odpojení. Základní školy proto bezwingerové nepotřebovali. Když se potomek odpojil od rodiče, schopnost zapojit se do neverbální komunikace se postupně rozšířila na ostatní, ale už nebyla tak silná. Byla však naprosto běžnou věcí a její rozvoj byl součástí středoškolských osnov. Sdílení myšlenek přinášelo rychlý rozvoj jedince i celého druhu. Přesto byla komunikace hlasem stále upřednostňována.

Celoplanetární společnost bezwingerů využívala velmi rozvětvený kastovní systém. Základem byly pouhé tři kasty: bojovníci, lékaři a technici.

Název vůdčí kasty byl nedávno změněn z válečníků na bojovníky, aby tolik neprovokoval, ale princip se nezměnil – z této kasty se vybíral základ vlády.

A ještě drobnost: jména měli bezwingeři složená ze dvou částí a příslušnost ke kastě vyjadřovala spojka mezi nimi.

Do Galaxie se bezwingeři vydali teprve před jednou generací. Přestože 30
průzkum Galaxie byl rozsáhlý, žádnou civilizaci neobjevili. Ale to se snad brzy změní, protože jeden bezwinger přišel s geniálním nápadem...

* * *

Sagaz as Envido, mohutný příslušník kasty bojovníků, vstoupil klidným a rozvážným krokem do budovy administrativního centra vlády. Prošel několika kontrolami a vydal se k výtahům – konferenční místnost byla až ve třicátém druhém. Cítil vnitřní rozechvělost a neklid.

Stávalo se zřídka, že by se v jedné místnosti shromáždilo takové množství hlavounů, dokonce ze všech kast. Toto setkání bylo završením snahy přesvědčit nadřízené o správnosti Sagazových úvah a vydupat si výpravu na potvrzení teorie o hledání dalších civilizací. Nejprve musel přesvědčit teoretiky a pak radu starších své kasty. A nakonec to dopadlo tak, jak nepředpokládal ani v nejdivočejším snu: svěřili mu velení výpravy s vědeckým zaměřením s tím, že odstartují trochu dřív a navštíví těch několik planetárních systémů, které Sagaz určil. A jako bonus dostanou ten nejmodernější hvězdolet.

Sagaz měl už od střední školy rád astronomii a vědy zabývající se vývojem inteligentních tvorů v různých podmínkách. Protože chtěl do vesmíru, vstoupil do kasty bojovníků a brzy se vypracoval na velitelský post. V přestávkách mezi výpravami se věnoval svému koníčku a postupně vypracoval teorii o souvislosti pozice hvězdy v Galaxii s ohledem na sousedy a její spektrální třídu na existenci planetárního systému vhodného pro vznik života a vývoj možné inteligence.

Připravil podklady a předložil je vědecké radě. Kupodivu se mu nevysmáli, ale požádali ho, aby pro začátek určil alespoň tři hvězdy, kde by podle jeho teorie mohli nalézt inteligenci. Nebylo to tak jednoduché, jak si představoval – bez použití počítačů by dosáhl dřív plodného období než výsledku. Ale podařilo se! Pak se dostal do neuvěřitelného kolotoče jednání a přesvědčování, které skončilo pro něj tak příznivě.

Výprava, jíž měl velet, byla splněním jeho vědeckých snů. Plánovala se už dlouho a bylo kolem toho spousta dohadů, obav, křiku a stovek stran všelijakých pojednání. Jestli se někde projevovala dlouhověkost bezwingerů, pak to byly ty sáhodlouhé diskuze nad zřejmými věcmi.

Řeč byla o dvojici neutronových hvězd, které náhodou objevili cestou do Galaktického centra. Obíhaly kolem sebe značnou rychlostí a trhaly se navzájem. Srážka byla neodvratná a mělo k ní dojít brzy. Přímá pozorování zpřesnila matematické modely, ale jejich výsledky vědce vyděsily. Tvrdily totiž, že rentgenový záblesk při srážce bude směřovat do sluneční soustavy bezwingerů. A nebude to žádné bliknutí – i energie rozptýleného svazku bude schopna ugrilovat planetu. Jedni odporovali, že nepatrné odchylky, které model nedokáže zohlednit, vedou při obrovské vzdálenosti výbuchu k chybným výsledkům. Jiní zůstávali v klidu, protože k odvrácení budou mít 31
minimálně celou jednu generaci.

Na jedné věci se ale nakonec všichni shodli – vyšlou pozorovatele.

* * *

Nebezpečně blízko malé hvězdy v nevýznamném koutu Galaxie se náhle zjevila červená jiskřící bublina a obrovskou rychlostí se od ní vzdalovala.

Rychle nabírala na velikosti a přitom měnila barvu.

Zlatomodré blesky odnášely do dalekého okolí mocné vlny energie, ale to nebylo nic proti bouři na rozhraní čtvrtého a pátého rozměru, když jím procházel gigantický stroj. Jeho stavitelé dokázali detekovat v pátém rozměru jedině hvězdy, a aby se na neznámém místě nesrazili s chladnou hmotou planet, museli do čtvrtého rozměru. Pěkně opatrně. Právě pomalý přechod způsoboval tu energetickou bouři.

Modrobílá koule jen těsně minula malou planetu. To už byla jasnější než samotná hvězda. Ale vzápětí došlo ke zlomu a záře začala pohasínat.

Trojrozměrné kontinuum bylo volné a hvězdolet prudce zpomaloval. Brzy byl vypuzen ze čtvrtého rozměru a na pozadí žluté hvězdy se zjevil ježatý šišoid velikosti pořádného asteroidu. Zanedlouho se úplně zastavil a záře definitivně vyhasla.

* * *

Velitel hvězdoletu, Sagaz as Envido, si oddechl. Zatím všechno vycházelo podle plánu, který sestavil a kterým přesvědčil radu. Pochválil pilota za podařený manévr – navigovat ke slunci této třídy, které bylo díky své malé velikosti v pátém rozměru sotva viditelné, nebylo nic jednoduchého. Pilot přijal kompliment se stoickým klidem a poděkoval jen lehkým úsměvem a drobným přikývnutím. Sagaz své podřízené dobře znal a věděl, že jde o bouřlivý projev citů.

Nyní bylo na čase ověřit Sagazovu teori , že u těchto malých hvězd je pravděpodobnost vzniku života mnohem větší než u obrů. Hned po vynoření ze subprostoru se rozběhlo skenování. Jednu planetu, žhavý svět příliš blízko své hvězdy, měli nedaleko a průzkum byl hotový za minutku.

Mozek hvězdoletu se už v soustavě zorientoval – určil pozice planet a vypočítal souřadnice subprostorových skoků. Teď skočí do blízkosti každé z nich a prozkoumá je.

Úspěch se dostavil na třetí planetě. Nejenže našli inteligentní život na kyslíkové bázi, ale místní druh se jim velice podobal. Na několik dní vyslali na planetu, jíž obyvatelé nazývali Země, několik stovek mikrosatelitů. Ty nijak nezasahovaly, jen se dívaly a naslouchaly. Místní společnosti byli jen instrumentální, bez techniky či automatizace, relativně izolované, takže jazyků a zvyklostí bylo obrovské množství. Mozek hvězdoletu všechna získaná data třídil a za pomoci posádky i analyzoval. Pro několik větších 32
společností také sestavil krátký překladový slovník.

Potom se vydali ke druhé hvězdě, kterou Sagaz určil. Ale její planety byly bez života. Rychle se porozhlédli a pokračovali ke třetí vybrané hvězdě. Tady byli opět úspěšní, ale tvorové, mající šest končetin a šest očí, byť byli inteligentní, ještě žili v jeskyních. Sagaz rozhodl, že zde postaví monitorovací stanici.

A protože na výzkum neutronových hvězd byl ještě čas, vrátili se k podrobnému průzkumu národů Země.

* * *

Sagaz as Envido přijal velitele výsadku v jednací místnosti vedle můstku.

Zajímal se o podrobnosti, protože se objevily potíže se senzory – jak výsadek vstoupil za Mayským knězem do pyramidy, nebo později do paláce, zmizeli jim ze senzorů. Mohutný bojovník flegmatické povahy se na nic nevyptával a rovnou přešel k věci.

„Technici ten problém už řeší, ale i kdyby se to nepovedlo, myslím, že nám nic nehrozí.“

„Raději bych na to nespoléhal... Než se zpracují data z vašich kamer, chci si vás poslechnout. Povězte mi o místech, kam jsme neviděli.“

„Kněz nás zavedl do několika obřadních místností s velice tlustými stěnami bez oken. Asi proto jste ztratili signál. V tomto ohledu je vládní palác o něco lepší, ale ani tam nemají místnosti okna.“

„Jak se potom pohybují. Pokud vím, neovládají noční vidění.“

„To je taky zajímavé – vnitřní stěny mají natřené nabílo a k tomu nějaké základní znalosti z optiky – na správných místech něco na stěny napatlali, a když to ztuhlo, vyleštili to do podoby zrcadel. Nejsou nijak kvalitní ani velká, ale jsou tak dobře rozmístěna, že je uvnitř vidět docela dobře. A mají to navržené chytře – podle pozice slunce nad obzorem přebírá jeho paprsky různá soustava zrcadel. Jas sice během dne kolísá, ale uvnitř je světlo po většinu dne. Proto jsou důležité stavby tak vysoké nebo na vyvýšených místech – aby zachytily co nejvíc světla.“

„To jen potvrzuje, že jsme pro bližší setkání vybrali dobře. Co jejich další znalosti – lékařství, fyzika nebo třeba astronomie?“

„Myslím, že na posouzení je ještě brzy, vždyť jsme tam byli jen tři dny.

Jisté ale je, že mají spoustu chorob, které léčit neumí. Je správné, že jsme si ponechali skafandry, už takhle mají dost potíží sami se sebou. Po setkání s nimi jsem si začal mnohem víc vážit naší skvělé imunity.“

„Vidíte, a to vláda založila celý výzkumný ústav, který má naši imunitu posílit. Za této situace si myslím, že by je většina našich chorob vyhladila úplně.“

„Jejich společnost je diferencovaná podle oblasti, které se pak člověk věnuje celý život. Jedni se věnují obživě, tedy práci rukama, druzí jsou orientováni spíš duchovně. Zástupci vrstvy rolníků předvedli úžasnou zručnost a systém obdělávání půdy. Vrstva kněží ovládá písmo a matematiku. Používají dvacítkovou číselnou soustavu. Jejich doménou je 33
kalendář, dokonce mají dva. Jinak ale nějaký soustředěný výzkum neprovádí, všechno jim jde děsně pomalu. Řekl bych, že i za tisíc let budou závislí na půdě a my pro ně budeme bohy. Jinými slovy – za našeho života tahle planeta do federace těžko vstoupí.“

„To není tak jisté. Na jiných světadílech jsou mnohem dál a techniku rozvíjí. Národy u moře ovládají mořeplavbu, brzy dorazí i sem. Pak spojí svůj pohled na svět a budou postupovat možná rychleji než bezwingeři.“

„Promiňte mi, veliteli, ale musím s vámi nesouhlasit. Jejich život je krátký – myslím z principu, ne z neznalosti. Za tu krátkou dobu se toho příliš naučit nestihnou. Tím si vysvětluju, že jsou tak divocí. Pořád vedou války – i ti na jiných světadílech. Až sem dorazí, podle mě k žádnému duchovnímu spojení nedojde. Bude to spíš naopak – dojde k masakru v takovém rozsahu, že ho budou překonávat několik set let. Především psychicky.“

„Dobře, nemá smysl se přít... prostě sem zaletíme za tři čtyři století a uvidíme. A monitorovací stanici postavíme na planetě pavouků.“

„Ještě bych měl k vyřešení jednu věc, veliteli. Další jejich vášní, které se věnují především jejich bojovníci, je hra s gumovou koulí. Není to nic složitého, jejich velkou potíží ale je úprava hřiště pro tuto hru, protože v džungli se hrát nedá. Protože se blíží období turnajů, požádali nás o božský zásah.“

„Chtějí, abysme vypálili kus džungle?“

„Chtěli. Ale rozmluvili jsme jim to. Mohli by z nás udělat bohy zla.“

„Určitě jste to promysleli. A výsledek?“

„Poradíme jim, jak efektivně a rychle vyčistit dostatečný prostor. Také nás napadlo, že jim uděláme dva válce, kterými mohou povrch hracích míst upravit. Samozřejmě, všechno z místních zdrojů... Vaše námitky proti zasahování do vývoje jsme respektovali předem – válce vytiskneme z místní horniny. A aby to lidé utáhli, budou mít pomocný pohon a patřičný zdroj. Ale všechno to bude uvnitř a ani později se dovnitř nedostanou. Až zdroj doslouží, budou válec muset nechat ležet, protože s ním nic nezmůžou.“

„Dobře, ale myslete na to, že za deset dní bude třeba vydat se na cestu.

Bezpodmínečně musíme vědět, kam výron energie po srážce hvězd bude směřovat.“

* * *

Hvězdolet se vynořil čtyři světelné dny, nějakých sto miliard kilometrů, od běsnících hvězd. I v této vzdálenosti byly gravitační projevy tak silné, že kdyby neměl silové pole, slapové síly by ho do pár sekund roztrhly.

Supertěžké hvězdy totiž kolem sebe tančily takovou rychlostí, že se gravitační i magnetické pole neustále měnilo. Do všech stran se na světelné roky šířily rázy gravitonů a fotonů všech frekvencí a prostor jen 34
sténal. Přitom to nebylo nic proti záblesku, k němuž dojde, až ten čardáš skončí a hvězdy splynou.

Na Sagazův pokyn byly vypuštěny sondy. Jejich malá velikost a speciální konstrukce jim dovolí setrvat sto milionů kilometrů od kolapsu a získat tak informace o závěrečném rentgenovém pulsu již pět minut po jeho vzniku. Šedesát sond se rovnoměrně rozmístí v prostoru a ty, které záblesk nezasáhne, proskočí subprostorem k hvězdoletu. Včas tak informují o směru pulsu a hvězdolet se bude moci přesunout do bezpečí i v tom nepravděpodobném případě, že by výron energie letěl přímo k němu.

Z 'přímého' pozorování vyplynulo, že zbývá pět až osm dní. Ještě žádný bezwinger neměl tu příležitost, a tak teprve nyní uvidí skutečný průběh splynutí neutronových hvězd. Se znalostí věci bude předpověď mnohem přesnější.

No a teď si udělají pětidenní volno...

* * *

Šestý den k tomu skutečně došlo!

Splynutí na hvězdoletu uvidí až za devadesát pět hodin, ale zpracování informací ze sond bylo hotové za pár minut. Nevrátily se tři sondy – na jednom pólu nové hvězdy spálil výron energie jednu, na druhém pólu ožehl dvě. Důležité bylo, že obavy bezwingerů byly liché – rentgenový záblesk směřoval jinam. Záblesk se pohyboval téměř v rovině Galaxie, jeden směřoval k jejímu jádru, druhý poletí století spirálním ramenem a pak ven.

* * *

Tante ir Temero byl zbraňový technik první třídy, což kromě vlastní techniky vyžadovalo znalosti z mnoha dalších oborů. Mezi jeho zvláštní vlohy patřila orientace mezi hvězdami. Snad by se dalo říct, že měl cit pro jejich pohyb.

Stačil mu jeden pohled na modrou přímku, značící cestu gama záblesku hologramem Galaxie uprostřed kajuty, a polilo ho horko. Vydal počítači příkazy k rozsáhlým výpočtům. V zásadě neměl na takový příkaz právo, ale počítač pochopil, že nebezpečí je reálné, a pustil se do výpočtů.

Ještě třeba dodat, že Tante byl v několika výsadcích na Zemi a lidi si velmi oblíbil. Teď měl o ně vážné obavy, jimiž nakazil i počítač hvězdoletu.

Věřil své intuici natolik, že si dovolil obtěžovat přímo velitele a vysvětlil mu podstatu problému.

Sotva Tante zmizel z obrazovky, ozval se počítač:

„Veliteli, ir Temero měl správný odhad – záblesk směřuje do soustavy Země a i přes obrovskou vzdálenost a průměr paprsku bude mít dost energie, aby ionizoval atmosféru a zničil techniku, kterou by za tisíc let mohli disponovat. Patrně nadpoloviční většina lidí zemře na ozáření... Vaše 35
rozkazy?“

„To není jen tak, Seso. Nemůžeme tam vtrhnout a začít je někam stěhovat. Tím bysme je spolehlivě zabili. Máme celou jednu generaci na hledání řešení... Platí stávající rozkazy – čekáme na pozorování splynutí hvězd a pak poletíme s informacemi domů.“

* * *

Čekání na splynutí hvězd využili někteří bezwingeři k promýšlení možností na záchranu lidí. V posledních dvou generacích dosáhli značného pokroku, ale na kosmické události se mohli pořád jen dívat. Ať vymysleli cokoliv, narazili na energi – jejich znalosti končily mnoho řádů od skutečné potřeby.

Tante ir Temero měl ale další ze skvělých nápadů a předložil jej veliteli.

Dostal souhlas, a tak plánem nadchnul další bezwingery z několika oborů.

Sagaz informoval své nadřízené a seznámil je s návrhem na ovlivnění vývoje lidí tak, aby s nebezpečím počítali a ochránili sebe a svou techniku.

Všechno to ale bylo na dlouhé lokte – byli daleko, a tak komunikace byla jednostranná a tím i zoufale pomalá. Nakonec obdrželi pokyn, aby zůstali na místě a vyčkali rozhodnutí.

Stále více bezwingerů se zabývalo přípravou plánu. Počítač hvězdoletu byl plně vytížen prověřením toho či onoho scénáře. Zároveň dále pracoval na zpřesnění pohybu záblesku a pořád mu vycházelo totéž. Také vypočítal datum, jež se bude psát na Zemi, až gama záblesk dorazí. Po dlouhých debatách se bezwingeři shodli na kalendáři, který budou v případě lidí používat. Podle něho vycházelo datum setkání se zábleskem na dvacátého prvního prosince roku dva tisíce dvanáct.

Informovali nadřízené, k čemu se dopracovali: situace na evropském kontinentu není pro kontakt vhodná, probíhá na něm množství válek.

Nejenže by byl výsadek v neustálém ohrožení, ale pravděpodobnost ztráty informací byla značná. Vhodnější bude kontaktovat vyspělé národy na kontinentě americkém.

Různé scénáře opakovaně vyzdvihovaly civilizaci Mayů. Sestavili tedy plán, jak skrze jejich kalendář a jejich kulturu poslat vzkaz do budoucnosti.

Nikdo si netroufl s jistotou říct, že stačí chvíli počkat a bezwingeři dokážou odsunout planetu či celou sluneční soustavu do bezpečí. Jakýkoliv vývoj probíhal u bezwingerů pomalu, na všechno měli spoustu času.

Odpověď z domova nebyla jednoznačná. Závěry nikdo nezpochybňoval, ale mají setrvat na místě, protože se objevily nové skutečnosti a probíhají jednání. Podrobnosti nesdělili.

Nejprve posádka a pak i sám Sagaz začali být netrpěliví. Probíhá jednání – to u bezwingerů mohlo klidně znamenat, že tu budou čekat ještě měsíc. Problémem nebyly zásoby – ať už potravin či energie –, problémem byla nuda.

Po pěti dnech podlehl Sagaz naléhání stále větší části posádky, která přišla s jednoduchým řešením. Na místě nechají malou kosmickou loď se třemi bezwingery, kteří budou u lidí nejméně potřební a dobře zvládají 36
nudu. Ti budou s nadřízenými komunikovat a případně přivolají hvězdolet zpět.

* * *

Po dvaceti dnech nedorazila zpráva, ale hvězdolet stejné třídy jako ten Sagazův. Vysvětlili si situaci a znuděná trojice přivolala svůj hvězdolet zpět.

A zase čekali...

Velitelem druhého hvězdoletu byl mladý bojovník jménem Fan as Saber, propagátor technických věd a průzkumu vesmíru. Neodvážil se kritizovat Sagaze přímo, tak se na něho alespoň zle díval, když se sešli k jednání.

Sagaz ho informoval, že všechno prošlo hladce a že budoucí lidé budou informováni, až utichnou války a Evropa objeví Ameriku. O pochybení technika z minulého výsadku, který zanechal Mayům na památku kartografický přístroj v domnění, že je nefunkční, ale oni ho zprovoznili a dokázali použít na vyměření cest džunglí, raději pomlčel.

Fan ho ale zchladil:

„Byla to zbytečná práce! Máme s sebou plán na zastavení nebo alespoň odchýlení záblesku. Ti vaši primitivové budou uchráněni.“

„Jakou možnost má posádka přehlédla?“ podivil se Sagaz.

„Nepřehlédla. Je to zcela nové zařízení, které dokáže pohnout planetou.

A přitom je relativně jednoduché.“

„Myslíte strčit záblesku do cesty nějakou planetu? To jsme taky vymysleli, ale potřebná energie je o tři řády vyšší než naše možnosti.“

„Chybná úvaha, řekl bych... To, co jsme přivezli, není nic zázračného. Je to několik jednotek, v podstatě létajících zdrojů, které se vhodně rozmístí mezi planetu a hvězdu. Ve vhodný okamžik začnou rušit gravitaci a planeta se bude pohybovat po tečně. Stačí trocha matematiky a dostanete ji tam, kde ji potřebujete. Protože nás ale tlačí čas a výroba rušičů je náročná, použijeme těch několik experimentálních a do systému zapojíme naše hvězdolety. Dva budou stačit. Pár vhodných hvězdných soustav již bylo vytipováno a letěly k nim sondy... Teď musíme namontovat druhý projektor na váš hvězdolet a pustíme se do toho!“

* * *

Teprve pátá vytipovaná hvězdná soustava obsahovala planetu ve vhodném postavení. Ta 'trocha matematiky' vytížila počítače obou hvězdoletů na tři hodiny. A pak čekali...

Když jednu předsunutou sondu záblesk spálil a druhá jim to oznámila, rozestavily se experimentální jednotky a dva obří hvězdolety a ve správnou chvíli spustily rušiče gravitace.

Všechno krásně fungovalo. Chyba byla v plánu – počítal s tím, že jeden hvězdolet provede menší korekci kurzu planety krátce před příletem záblesku.

„Veliteli,“ hlásil počítač, „projektory nedosáhly plánovaný výkon. Musíme 37
prodloužit čas působení!“

„Stihneme to, Seso?“ vyděsil se Sagaz.

„Dejte nám chvilku, přepočteme to,“ odvětil počítač. S počítačem na druhém hvězdoletu to zvládly za čtyřicet sekund:

„Časově to nevychází, velitel Saber nám letí na pomoc.“

„To není dobré,“ konstatoval Sagaz prorocky.

„Podařilo se, veliteli,“ oznámil počítač zanedlouho. „Teď se...“

Paprsek fotonů o obrovské energi narazil na planetu a vypařil ji. Ještě než se tak stalo, odrazila se část záření z okraje záblesku – pouhé jedno procento – od lesklého oka na jejím povrchu, zasáhla vzdalující se hvězdolety bezwingerů a proměnila je v nic.

* * *

Zurd ir Necio byl elektrotechnik, jehož specializací byla energetika. Byl ten, o němž bezwingeři říkali, že má oba palce v nose. V podstatě to znamenalo totéž, co se říká na Zemi: měl obě ruce levé.

Obvykle ho k ničemu nepouštěli, ale dnes byl na poruchu v jedné ze čtyř rozvoden hlavního města sám. Už dávno čekal na takovou příležitost.

Konečně předvede, co v něm je, a bude slavný. A byl!

Nejenže vypnul jiný sektor, ten debil strčil šroubovák do jiného místa, než odpojil. Obří elektrický výboj odpařil šroubovák i Zurda. Kilovoltová vlna se šířila elektrickou soustavou a kromě stovek jiných míst zničila i počítače centra pro průzkum Galaxie.

Vesmír má rád ironi – ač byl Sagaz na devět set světelných let od Zurda, vypařili se oba ve stejnou chvíli. A s nimi se ztratila spousta důležitých informací.

K nesmírné radosti pozemšťanů.

+ + +

38

1.4 Ztráta ráje

Budova FÚ děsila zvenku i zevnitř.

Avšak pro tři desítky svěřenců to byl domov a oni tady byly šťastní. Pro ně byl Frostův Ústav místem pro život mezi sobě rovnými, bez ústrků

'inteligentních' jedinců, bez strachu z nepřízně počasí a osudu.

V těchto místech byl svěřenec s inteligenčním kvocientem sedmdesát osm považován za génia. Protože měl složité jméno, přezdívali mu

'Anštajn'. Vedení ústavu zaměstnalo Anštajna na částečný úvazek jako noční dozor. Snažili se tím řešit věčný nedostatek personálu. Bylo to tak i dnešní deštivé noci.

Anštajn byl nepopiratelně génius. Přesto sdělení neznámého muže, když na zvonění a bušení trochu pootevřel špehýrku, nepochopil. Nezvaný host – vysoký, plešatý, udýchaný, mokrý a přespříliš inteligentní – mu hlasitě začal vysvětlovat situaci.

„Útočí na nás mimozemšťani! Myslí si asi, že je tu pořád vojenská základna. Je to sice jen jedna loď, ale do minuty je tady...“ Když však nenastala žádná reakce, jen si povzdechl a vyštěkl: „Nečum na mě, všechny vzbuď a utíkejte do sklepa!“

Tomu už Anštajn rozuměl. Ukročil zpět, povyskočil a stiskl vysoko umístěné červené tlačítko. Některé věci tu po vojácích zůstaly. Přestože byla tahle vojenská základna opuštěna už před třemi lety, poplachové tlačítko fungovalo. Muž spokojeně přikývl, sebral ze země batoh a vyběhl do jemného deště.

Anštajn si ještě všiml intenzivní záře za obzorem, zavřel špehýrku a běžel ke dveřím do rozsáhlých podzemních prostor, jež musel mít každý funkční dům na téhle nestálé planetě. Odemkl je a začal vykřikovat povely.

Urychloval svěřence máváním ruky a přitom je počítal. Do třiceti čtyř to uměl bez zadrhnutí. Šlo to pomalu, nikomu se nechtělo z vyhřáté postele.

Minuta byla dávno pryč, útok mohl nastat každou chvíli!

Nakonec to ale dopadlo dobře. Útočníci se věnovali jen raketovým silům a další technice a poloprázdné budovy u hranic vojenského prostoru zůstaly netknuté.

A tak se ústav duševního zdraví na planetě Bined dočkal ve zdraví 39
dalšího rána. Bylo to smutné, ale jejich 'binární eden' teď už patřil někomu jinému...

* * *

Necelou hodinu před zničením bývalé vojenské základny byl vyhlášen nejvyšší stupeň bojové pohotovosti. Dálkové senzory zachytily tři podivné objekty, jež se odmítly identifikovat. Ze snímků však šla vojákům i expertům hlava kolem – kdo kdy viděl mlžné koule pohybující se vesmírem?

Gent Rufian byl ryzí domorodec. Znamenalo to, že neměl žádné vazby na své předky – jinými slovy, neměl nic společného s pozemšťany. Protože představoval pro společnost minimální riziko, postupoval na vojenském žebříčku velice rychle a v devětadvaceti letech už velel bojové lodi. Teď mu velitelství dokonce svěřilo kontakt s podivnými hvězdolety. Rodiče by na něho byli pyšní! Dobře si ale uvědomoval, že kdyby žili, z jeho kariéry by nebylo nic.

Z trojice mlžných lodí se oddělila jedna a zastavila se necelé dva kilometry od linie bojových křižníků. Zbývající dvojice zastavila také. Chvíli se nic nedělo, ale pak se na všech křižnících ozval pomalý a nepříjemně skřípavý hlas, evidentně strojový:

„Lidé! Přisvojili jste si naleziště kovů, které tu ztratila naše tažná loď!

Copak jste si nevšimli jeho umělého původu? Zabíráme tuto sluneční soustavu pro své potřeby. Nechceme, aby došlo ke škodám či smrti.

Nebojujte, vraťte se na základnu. Okamžitě!"

Rufian se spojil s velitelstvím a pak cizincům oznámil:

„Budeme s vámi jednat, ale nějaké stažení nepřichází v úvahu!"

„Ne," zaskřípaly reproduktory, „uposlechnete, nebo na vás zahájíme palbu!"

A tak Rufian vyhlásil poplach a dal odpálit dvě rakety na předsunutou loď. Výsledek byl ale podle očekávání nulový. Potom vypálila mlžná loď.

Střela se pohybovala relativně pomalu. Ignorovala však částicové zbraně i lasery, pronikla štíty a vzápětí i pláštěm bojového křižníku. Pak začala prudce zpomalovat. Plameny malých brzdných trysek byly stejné jako střela – mlžné. Procházely stěnami a unikaly do vesmíru. Hranol velikosti člověka zvolna prolétal místnostmi a všechny děsil. Jeden kancelářský hlodavec po něm hodil hrnek od kafe, ale ten skončil na protější stěně. Když střela dorazila do strojovny, zastavila se úplně.

Rufian si uvědomil, že jsou jen krůček od smrti – střela stála metr od hlavního reaktoru. Ani nemusí obsahovat atomovku. Výbuch fúzního reaktoru roztrhne celý křižník! Smířený s koncem, sledoval střelu na monitoru a nechápal, na co ten pekelný stroj čeká.

„Ha!“ vyvalil oči na obrazovku, protože se přibližně v polovině střely objevila škvíra. Přední část se začala pomalu otáčet a současně vysouvat.

Také zadní část se začala měnit – 'popraskala' a rozdělila se na množství 40
ramen. Záhy všem došlo, co to je.

„Robot,“ vydechl překvapeně první důstojník.

Když se celý robot poskládal, připomínal obřího šestirukého pavouka (na konci každého chapadla skutečně byla šestiprstá ruka, ne noha). Ale to nebylo všechno. Robot svěsil chapadla pod sebe a začal klesat k podlaze.

Zřejmě na něho začala působit umělá gravitace lodi. Určitě to souviselo se změnou průhlednosti. Rufian dával na hodinách fyziky pozor a začalo mu docházet, že mimozemšťané nejsou žádní duchové či z jiného vesmíru, jen dokážou sebe a své stroje uvést do tohoto podivného kvantového stavu.

A také se z něho vrátit.

Robot mu ale přetrhl úvahy. Hned jak se dotkl podlahy, přesunul se k řídicímu panelu vedle reaktoru a začal ho vypínat. Vedoucí směny ve strojovně pochopil, že když může manipulovat s čudlíky, bude také zranitelný. Vyskočil zpoza reaktoru, kde byl schovaný, a vystřelil z osobní zbraně. Ale laser jen zajiskřil na silovém poli. Robot ani nezpomalil, ani se neotočil. Šestice očí pokrývala celých 360 stupňů. Zůstal stát na třech rukou a tou volnou hodil po důstojníkovi židli. Ten se zachránil skokem na chodbu.

Rufian si chvilku myslel, že robot není ozbrojen. Ale jen se dveře za skokanem zavřely, robot znova zvedl stejnou ruku a dvěma přesnými zásahy svařil poloviny dveří k sobě. Pak zvedl ruku na opačné straně a svařil i druhé dveře. Vše, co bylo třeba k odstavení reaktoru, už udělal.

Naklonil hlavu na stranu a Rufian si všiml dalších dvou očí na temeni hlavy.

Robot se díval přímo do kamery a jeho hlas nezněl tak skřípavě.

„Veliteli! Chci vás upozornit, že uspím reaktor. Pokud se ale pokusíte dostat se sem, přivedu ho k výbuchu. Upozorněte posádku, vnitřní okruh je funkční.“ Když to Rufian udělal, pokračoval:

„Na třicet sekund vám zapnu vysílač na plný výkon a vy sdělíte nadřízeným situaci. Ale žádné strategické informace! Taky jim sdělte, že se vrátíte na základnu. Připravte se... teď!“

„Zde velitel skupiny,“ řekl Rufian a bylo mu jedno, že přerušil vrchního velitele, který mluvil s některým z velitelů zbývajících křižníků, „generále, mám jen dvacet sekund. Střela se změnila na robota, který se zabarikádoval ve strojovně a vyhrožuje zničením reaktoru. Pokud neuposlechneme, zneschopní i ostatní lodě a pak zaútočí na hlavní město.

Až domluvím, dám povel k návratu na základnu a...“

Robot mu zase vysílač vypnul. Bylo jasné, že porozuměl a také že je zvídavý. Zeptal se:

„Proč jste mluvil o útoku na město? To je nějaká šifra?“

„Ne! Velitelství je daleko a zbytečnost dalších útoků proti vám nevidí tak jasně. Ale možnost civilních ztrát je přesvědčí, aby se podřídili. Patrně neznáte zelené mozky...“

Robotův syntezátor údiv moc nezvládl, ale i tak bylo překvapení evidentní:

41

„Chcete říct, že někteří lidé mají mozek jiné barvy???“

Rufian se musel zasmát. „Ty jsi robot, viď?“

A pak vydal povel k návratu.

* * *

Země, vlahý večer uprostřed Evropy.

Randal Liwson volal krátce po večeři a začal nenápadně Karla Tichého zpovídat z jeho plánů. Karel jen pokrčil rameny:

„Už jsem oběhal skoro všechny kolonie a zbývají jen dvě přednášky na Zemi. Pak si dám dva měsíce pauzu a po prázdninách nastoupím jako učitel na střední...“

„Ty jako učitel?“ zasmál se Randal, ale pak zvážněl. „To nepřežiješ!“
konstatoval přesvědčeně. Karel se zamračil a zapřemýšlel:

„Tak hele – ty máš něco za lubem! Co navrhuješ?“

„Už patnáct let jsem Newmanova pobočka. Mám tě zaměstnat!“

Karel si nejlepšího přítele dlouho prohlížel. Za dvacet let zestárl, ale pořád si byl podobný. Nezdálo se, že by si dělal srandu. Vrásky kolem očí od smíchu byly pryč.

„Opravdu myslíš toho obchodníka s kyslíkem?“

„Ano. Jen už obchoduje s kdečím... Měl bys zájem?“

Zaváhal jen dvě sekundy a Katka, která stála za ním, ho dloubla palcem do boku.

„Samozřejmě,“ podlehl Karel nátlaku, „kdy a kde?“

* * *

Karel jen vyvalil oči.

„Jak že se jmenuje?“

„NUPAČ – to vymyslel Matýsek,“ řekl Randal tiše a Karlovi se výbuch smíchu vzpříčil v hrdle. Randal sklopil oči, jeho tvář potemněla a viditelně se celý schoulil. Takhle Karel svého přítele už dlouho neviděl. Chvíli s leknutím bojoval, a když se domníval, že ovládl svůj hlas, opatrně se zeptal:

„Jak se má Mates?“

„Je mrtvý… Loni v létě došlo v chemičce, kde pracoval u ochranky, k narušení zásobníku nějakého sajrajtu. On a dalších pět lidí. Místo toho, aby utíkal, pomáhal ostatním... Věř mi, bylo to hodně ošklivé. Už jen to, co ukázali v médiích – zraněným chyběly končetiny, ale taky půlka tváře…

A když už byli skoro všichni venku, zásobník praskl… Nenašli nic.“

„To je mi líto,“ vypravil Karel až po notné chvíli. Vybavila se mu návštěva u Randala krátce před odletem OBJEVITELE. Skoro tříletý Matýsek se přišel Karlovi pochlubit s dlouhou červenou čepicí a se stříbrnou rolničkou 42
místo bambule. Karel mu řekl, že vypadá jak kašpárek. Toho Matýsek neznal – ale znal kaštany. Karel nikdy nepochopil, co ho tak nadchlo, ale Matýsek pak dobrých deset minut lítal po domě jako sodík po vodní hladině a lidem, zvířatům i hračkám hlasitě oznamoval, že je kaštánek. A přestože se to zdálo nemožné, řval ještě víc, když to neubrzdil a sejmul topení v kuchyni.

Pak si všiml, jak se Randalův obličej rozjasnil, a bylo mu všechno jasné.

Byli naladěni na jednu vlnu už od střední školy. „Telepatie?“ To bylo jejich dávné heslo. Randal zvedl oči a ujistil se: „Kaštánek?“ A když Karel přikývl, Randal se mírně usmál. Pak se probral ze strnulosti, otřepal se a rezolutně prohlásil:

„Pojď, seznámím tě s hvězdoletem.“

* * *

Karel se nechal unášet proudem lidí z metra až na ulici, a když se dav rozptýlil, zamířil do obchodního domu. Chtěl vybrat příhodný dárek pro Randala k narozeninám. Ale byl to sisyfovský úkol.

Vtom uslyšel cvrlikání ptactva a zadrnčela mu kapsa u kalhot. Odbočil ke stěně a vytáhl komunikátor. Lidé se po něm zvědavě otáčeli – člověk, který neměl mobil voperovaný, byl pro ně atrakcí. A některým připadal neobvyklý přístroj podezřelý.

Karel byl ze shánění dárku v podivném rozpoložení, a tak bez zaváhání přijal hovor z potlačeného čísla. Ať očekával cokoliv, tohle to nebylo. „To si děláš srandu,“ zadrnčelo sluchátko hlubokým hlasem, „vytáhnout kosmický komunikátor na veřejnosti! Proč nemáš interní rozhraní jako ostatní, sakra!“

„Kdo jsi a co chceš?“ štěkl Karel do komunikátoru, zatímco volající rozdýchával rozčilení.

„Neznáme se, jsem tu z příkazu šéfa, ale jsem přítel! Sledujeme tě od včerejší přednášky, protože jsi šlápl na kuří oko hodně lidem. Od okamžiku, co jsi vylezź baráku, jsi sledován. A před necelou hodinou byl vydán příkaz ke tvé likvidaci. Dobře mě poslouchej – pronásledovatelé se stáhli a nahradila je dvojice zabijáků. Podle šéfa jsi superman, prý když ti je ukážu, poznáš sám, že ti nelžu. Popíšu ti je a položím to. Dám ti pět minut a zavolám ti znova. Ty někam zapadneš, kde nebudeš s tím krámem nápadný, a budeš-li chtít, vezmeš mi to a já tě vyvedu z jejich dosahu. Jsi připraven?“

„Dobrá,“ nadechl se Karel a v duchu bádal nad tím, co by udělal Clark Kent, „spusť!“

Neznámý několika větami Karlovi popsal muže a ženu, kteří mu údajně usilují o život, a ukončil hovor. Karel pomalu složil komunikátor do kapsy a pokračoval do oddělení, kam původně mířil. Usmíval se a dobrou minutu bloudil očima po zboží. Pak posmutněl, zakroutil jen tak pro sebe hlavou, otočil se a zamířil k prosklenému výtahu, protože se u něho právě vytvořila 43
fronta přepravychtivých zákazníků.

Postavil se do fronty a jal se zevlovat po mnohapatrovém atriu. Brzy podle popisu zaznamenal ženu a o chvíli později i muže. Každý byl v jiném patře na opačných koncích obchodního domu a od něho dost daleko. Ale evidentně mířili k němu.

Fronta u výtahu dlouho nevydržela. Nastoupil spolu s tříčlennou rodinkou, vyjel s nimi do posledního patra, potlačuje touhu zacpat si uši, a usadil se v restauraci do nejzastrčenějšího koutu. Pět minut bylo evidentně pryč a nikdo se neozýval. Po dalších pěti minutách ztratil trpělivost a vrátil se k výtahu.

Ani jeden z dvojice zabijáků nebyl v dohledu a v Karlovi začaly hlodat pochyby. Možná si z něj někdo dělá srandu a jako útočníky označil náhodně vybrané lidi, kteří se dali dobře popsat. Když přijel výtah, Karel nastoupil, sjel až do přízemí a vydal se k východu. Nikde neviděl ani neslyšel nic podezřelého a definitivně došel k závěru, že to byla něčí hloupá sranda.

Když však vyšel na ulici – dveře se ještě ani nezavřely – rozlehl se obchodním domem požární poplach. Ohlédl se a přes výlohu s potravinami zahlédl uvnitř zabijáka a krávu v životní velikosti, jak ho sráží na podlahu.

A také hubeného muže, co do reklamy na mléko strčil. Ten se usmál a zamával mu. Karel ze rtů odezírat neuměl, ale vysoký hubeňour zřetelně artikuloval:

Vypadni!

Karel poslechl a zamířil do metra. Opět se ozval komunikátor. Rychle přešel ulici a opřel se o stěnu domu. Přiložil si komunikátor k uchu a přitom se rozhlédl. Teď volal někdo jiný. Tichý, ale důrazný hlas ho informoval:

„Do metra nechoď, počítají s tím! Komunikátor schovej, budeme tě navigovat jinak: jedno zazvonění vlevo, dvě vpravo, tři stát a...“
komunikátor ztichl. Karel si ale všiml hned dvou lidí poblíž, kteří evidentně telefonovali. Proto si nenechal telefon voperovat – oba vypadali jak blázni, co si povídají sami se sebou.

Z toho usoudil, že zablokovali jen jeho číslo. Tak to ho moc navigovat nebudou... S povzdechem komunikátor zase složil do kapsy a pokračoval směrem k metru. Do podzemí ale nevstoupil a dál spěchal ulicí. Blížil se ke křižovatce, když komunikátor zadrnčel. Dvakrát a ztichl. Byl to však divný zvuk, takový ještě neslyšel. Asi přišli na to, jak blokádu obejít! Nebádal nad tím a odbočil doprava.

Tahle ulice byla ještě rušnější a hlavně plná aut, která i při své nepatrné hlučnosti dohromady hučela jako úl, táhnoucí se, kam až oko dohlédlo.

Karel ušel skoro sto metrů, když telefon opět zadrnčel. Třikrát. Zastavil tedy, opřel se o zeď, a rozhlédl se na obě strany. Jediné, co bylo v dohledu zajímavého, byla mezera v řadě aut stojících u chodníku – evidentně to bylo způsobeno zvláštními značkami na vozovce. Po návratu musel jít na přezkoušení, ale tyhle klikyháky si nezapamatoval.

44

Hloubal nad barevným šrafováním vozovky tak dlouho, až z proudu vozů jeden prudce odbočil a zastavil v označeném prostoru. A telefon začal zběsile drnčet. Karel i bez pokynu vystartoval, protože poznal rodinné auto a Katku za volantem. Prokličkoval mezi několika chodci a skočil dovnitř.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Katka s obavami, ale současně otáčela kola zpět do ulice, dala ukazatel směru a sledovala červený indikátor na palubní desce. Když světélko zezelenalo, prudce sešlápla plyn až na podlahu. Auto se však rozjelo plynule a brzy se zařadilo do mezery v nekonečném proudu vozů. Šlo o ukázkovou součinnost palubní elektroniky a městského systému řízení provozu.

„Jsem... Kde se tady bereš?“

„Nějaký hezký hlas mi řekl, že jsi v nebezpečí. Měl několik zajímavých poznatků, které mě přesvědčily, že to není sranda. Vzala jsem si v práci volno a hned jsem vyrazila. Zdá se, že nelhal. Co se vlastně stalo?“

„Sám nevím. Můžu ti jen vyprávět, co se dělo poslední půlhodinu...“

* * *

Katka nevěřícně kroutila hlavou.

„Takže chceš říct, že ti někdo usiluje o život kvůli nějaké kritice společnosti?“ ujistila se, když skončil s vyprávěním. „To je hodně přitažené za vlasy! Kdo by něco takového dělal?“

„Může to být třeba někdo, kdo má nervy ještě slabší než profesorský sbor – polovina z nich mě chtěla lynčovat už při přednášce. Nebo...“

„Proč mám pocit, že z toho máš srandu!“ pohodila Katka pohoršeně hlavou.

„Ach jo... Snažím se jen myslet pozitivně.“

„Hmmm.“

„Ale měl bych myslet jako vrah – kam jedeme?“

„Domu... Blbost, viď?“

„Asi jo. Tam nás budou čekat... Navrhuji chvíli kroužit po městě a pak zapadnout někam do hotelu... Zkusím zavolat Randalovi, jestli nějaká z jeho nesčetných známostí nebude vědět, co se děje a jak se bránit.“

„Říkal jsi, že ti zablokovali komunikátor.“

„Stejně by bylo nebezpečné ho používat! Sice jsem ho vypnul, ale musím ho někde zahodit. Zdá se, že to nejsou žádní amatéři a možná mají přístup k lokalizačnímu čipu SPGV... Ale mám bezva nápad, odkud zavolat... Časem zastav před policejním oddělením – teď se hodí, že nemám mobil v hla...“

Náhlé ticho a Karlův objevitelský výraz Katku vyděsil. „Co se děje???“

„Nó... jen mě napadlo, že voperovaný mobil nepotřebuje bateri – a nedá se vypnout. Stačí jednoduchá triangulační metoda a kdykoliv kohokoliv najdu s metrovou přesností. Skvěle zařízené!“

45

„Jako by nestačilo, že nás někdo nahání – ještě TY začneš blbnout!“
vybuchla Katka a její vystrašená mysl nedokázala pochopit, jak se může manžel v takové situaci a po tak urážlivé větě ještě usmívat.

* * *

Hotel byl dostatečně malý a zapadlý, aby měli pocit bezpečí. A přesto bylo na pokoji čisto a útulno. Karla ale mnohem víc překvapilo něco jiného. Na recepci i na každém patře u výtahu viselo – v tomhle uřvaném světě nevídané – ozdobně vyvedené oznámení, že v hotelu se dodržuje noční klid od dvacáté prvé do sedmé hodiny ranní. Bez výjimek.

Oba byli z dnešního blázince utahaní, a tak když hotel v devět skutečně ztichl, zalehli zakrátko i oni. Na této straně hotelu byl nevelký a spoře osvětlený park, takže v pokoji byla tma rušena jen několika světelnými pruhy na stropě a stěnách. Brzy tvrdě usnuli.

Najednou se Karel s trhnutím probudil. Podle zelených číslic nad dveřmi bylo něco po půlnoci. Zvedl se na loktech a zaposlouchal se do Katčina klidného oddechování. Zamlženým zrakem přelétl pokoj a zase si lehl. V tu chvíli se dostavil nepříjemný pocit cizí přítomnosti.

Hlasitě se nadechl a otočil se na levý bok. Za zavřenými víčky si promítl pohled ke vstupním dveřím, kde určitě někdo stál. Byl to ale jen záblesk, navíc notně zamlžený. Chvíli počkal, až bude jeho dech pravidelný, a pomalu pootevřel oči. Byl si jistý, že má obličej ve stínu a vetřelec to neuvidí.

Skutečně. Postava se za těch několik sekund přiblížila k posteli o dobrý metr. Už bylo jisté, že je to muž, oblečený do tmavé kombinézy. Těžko mohl mít dobré úmysly! Karel ho nehnutě pozoroval, ale zároveň horečně promýšlel obrannou strategi .

V okamžiku, kdy byl vetřelec v ideální pozici, aby po Karlovi skočil, se najednou zarazil. Nekonečnou sekundu Karla pozoroval a pak se začal usmívat. Napřímil se a přiložil si ukazováček k ústům. Sotva slyšitelně řekl:

„Vstávejte, jste v ohrožení. Probuďte ženu, ale ať nevykřikne, až mě uvidí.“

Karel si váhavě sedl, nespouštěje z vetřelce oči. Ten udělal úkrok do pruhu světla z parku a Karel ho hned poznal – byl to onen hubeňour z obchoďáku. To Karla uklidnilo, přetočil se na bok a naklonil se ke Katce.

Políbil ji na ucho. Převrátila se k němu – a hned bylo jasné, že je mu manželkou.

„Teď ne, miláčku!“ zamumlala v polospánku. Karel jen vzdychl a šeptem, ale důrazně řekl:

„Přišli nás zachránit. Musíme rychle pryč, ale potichu. Ihned vstávej!“

V Katce se probudily instinkty vypilované kosmem – téměř okamžitě se probudila do naprosté bdělosti. Vyskočila z postele hned za Karlem a bez 46
jediného slova se začala soukat do oblečení. Během dvou minut byli připraveni – vždyť s sebou neměli skoro nic.

Hubeňour ohodnotil rychlost spokojeným přikývnutím a zašeptal:

„Paní Tichá, svůj mobil tady nechte… zapnutý!“

Do Karla jako když uhodí blesk. Jak jsou naivní, zapomněli na druhý telefon! Také Katce to došlo a hned věděla, co musí udělat.

„Už chápu, jak jste nás našli. Momentík… jen... smažu... kontakty… á …

hotovo! Jdeme.“

Jejich průvodce se ještě jednou opatrně rozhlédl po chodbě a vyrazil.

V přízemí Karel na jeho pokyn vyprosil na recepčním otevření východu za kuchyní. Seběhli po nákladní rampě do tmy.

Průvodce měl trasu dobře promyšlenou a ani jednou nevyšli na osvětlené místo. Pomalu, ale jistě se vzdalovali od hotelu. Připadalo jim, že už to jsou stovky metrů. Ale když se z parku ozvalo zasyčení a oknem do jejich hotelového pokoje vletěla řízená střela a tam vybuchla, ukázalo se, že jsou pořád moc blízko.

Noc se nakrátko změnila v den. Přikrčili se za auta. Záblesk byl nicméně dost dlouhý na to, aby Karel zahlédl bledou tvář a strach v očích jejich průvodce. V tu chvíli se vytratily i ty nejposlednější pochybnosti.

* * *

Řítili se nočním městem už víc než půl hodiny a Karel vnímal Katčinu narůstající netrpělivost. On sám už měl taky nervy na pochodu.

Simon, jak se jejich zachránce jmenoval, posadil dvojici na zadní sedadlo kdysi modrého automobilu, sedl si za řízení a už pětatřicet minut mlčky uháněl prázdnými ulicemi.

„Simone, kam nás vezeš?“

„K šéfovi. Až tam budeme, uvidíte.“

„To už jsme slyšeli! Kdo je tvůj šéf?“

„Až vás přijme, určitě ho poznáte.“

„Co jste zač? Co je to za organizaci?“

„Promiňte, to je tajné!“ ohradil se rozhodně Simon.

„Proč mu na nás tak záleží? To je taky tajné?“

„Ne. Ale vysvětlí vám to sám.“

„Jste vojenská organizace? Zakázal ti to rozkazem?“

„To ne... Jeho argumenty byly prosté a jasné.“

„Určitě to je taky tajné, že?“ dloubl si Karel jedovatě.

Simon se zasmál a pak přešel na říznou a rychlou mluvu, jíž určitě napodoboval svého šéfa:

„Bude mít spoustu otázek, a když na ně odpovíš, vyvoláš lavinu dalších.

A protože nejsi já, těžko na ně odpovíš. Jen to poděláš! Dobře ti radím, nic nevysvětluj. Přivez je sem – a v celku. I kdybys je měl přitáhnout 47
v poutech... Takhle mi to řek'. Je ale jisté, že ten konec nemyslel vážně.

Šklebil se u toho a nedal mi s sebou žádnou armádu.“

„Dovolím si citovat jistého mluvícího kopytnatce. Ten měl jen jediný dotaz – už tam budem???“

„Deset minut,“ přikývl Simon, ačkoliv netušil, jaké mluvící zvíře má Karel na mysli.

* * *

Karel se chtěl rozčílit, protože si všiml, že touhle ulicí už jednou projeli.

Včas mu ale došlo, že je to jen bezpečnostní opatření.

A skutečně – po několika odbočeních najednou Simon prudce odbočil na opačnou stranu než předtím a ve chvilce byli dvě patra pod zemí.

Pomalu projížděli mezi řadami zaparkovaných automobilů, až Simon zastavil na jediném volném místě u stěny.

Vystoupili. Karel si se zájmem prohlédl cedulku, která informovala, že místo je vyhrazené firmě 'Šťastný kvark'. Simon reagoval na Karlův úšklebek úsměvem a pokynul jim do jednoho z výtahů, který vedl z parkoviště do obřího obchodního centra. Pak prošli dlouhou a několikrát lomenou chodbou, sešli po schodech a o kus dál vyšli po jiných do servisních prostor centra.

Ve chvíli, kdy už se Karel ztratil, zastavil Simon před požárními dveřmi nějakého skladu a přiložil palec k malé destičce na zdi. Šli spoře osvětlenými uličkami mezi vysokými regály a Karel se psychicky připravoval na možný útok. Katka ho držela za ruku a moc dobře jí nebylo.

Najednou se Simon zastavil. Rozhlédl se a pak v předklonu vstoupil pod regál, odsunul manipulační vozík s prázdnými bednami a otevřel malé dveře. Popadl Karla za ruku a táhl ho za sebou.

Karel viděl za mlada spoustu starých filmů a dokázal si představit, že někdo za dveřmi stojí s pálkou a počítá hlavy nebo ohnutá záda. Když Simon vstoupil, cukl rukou a vytrhl se mu. Simon udělal dva kroky, narovnal se a překvapeně se otočil zpět. Tehdy Karel pustil Katku a vystartoval.

Rázem stál vedle Simona a rozhlédl se. Nikdo jiný tam ale nebyl. Oddychl si a mávl na Katku.

„Stále mi nevěříte?!“ pohoršil se Simon. Ale usmíval se.

„Tudy!“ pokynul do chodby a šel první. Ještě dvakrát odbočili a vešli do podlouhlé tmavé místnosti. Vzápětí se však rozsvítilo, dveře na druhém konci se otevřely a vstoupil jimi mohutný muž s plnovousem. Karel ho hned poznal:

„Čau, Radku, kde se tady bereš?“

Oslovený si nejdříve Karla pečlivě prohlédl, ale pak se k němu s nadšeným úsměvem vrhl a podával mu ruku:

„Ty vole, Kájo, tak to seš ty, co ho máme zachránit! Ty vole, mě z toho 48
šlehne. Po dvaceti letech! Vítej doma, kapitáne.“

Pak si všiml Katky a úsměv zmizel.

„Simone, ty vole, cos to proved! Matys tě přetrhne.“

„Klid, Radku, je to tak správně. Je to Karlova manželka. Nebádej nad tím a skoč pro Matyse.“

Karel, celý zkoprnělý, koukal za Radkem a přemítal nad jménem toho, co těmhle dvěma velel. Kolik lidí s tímhle archaickým jménem by mělo zájem Karla zachraňovat? Znal jen jednoho Matyse – jaká je pravděpodobnost takového nesmyslu?

„Ahoj, strýčku,“ řekl mladý muž, když vstoupil. Usmíval se a podával Karlovi ruku. Karel se mu zahleděl do očí a pak si pozorně prohlédl jeho obličej. Jak porovnat tříletého caparta s pětadvacetiletým mužem? Moc podobný si nebyl, ale při pohledu do jeho očí píchlo Karla u srdce. To muselo stačit.

„Skutečně jsi to ty? Na mrtvolu jsi podezřele živý!“

„Pánové, nechte nás o samotě,“ obrátil se Matys na ty dva. Katka se připomněla stiskem Karlovy ruky. Lehce ji přistrčil k Matysovi a řekl:

„Vzpomínáš na Matýska, Randalova syna? Pokud vím, byl párkrát s otcem v SPGV.“

„Neříkal jsi, že zemřel?“ ohradila se Katka.

„Jak vidíte, paní Tichá, byl to jen fáma,“ usmál se Matys a podal jí ruku.

„Bylo to nutné – posaďte se a já vám to vysvětlím.“

Ukázal jim na lavici u podlouhlého stolku u stěny. Sám se posadil na židli proti nim a spustil:

„Od osmé třídy jsem se věnoval karate a později několika bojovým sportům. Dosáhl jsem i nějakých úspěchů na soutěžích mládeže. Jednoho dne na střední za mnou přišel spolužák, se kterým jsem se moc nebavil, protože to byl jen vejtaha, a když to na mě v prváku zkusil, vrátil jsem mu to i s úroky. Řekl, že mu zabili otce, že policie nic nezjistila a případ už odložila. Také tvrdil, že šlo určitě o vraždu, protože našel nějaké otcovy záznamy, a že chce dál pátrat a že by potřeboval ochranku...

Z těch poznámek jsme se dozvěděli o organizaci s názvem 'Gefem'. Je tak tajná, že nám při studiu trvalo skoro dva roky, než jsme se něčeho dopátrali. Přestože jsme si jen ověřili, že ta organizace skutečně existuje, připadali jsme si jako velcí detektivové, kteří nejen odhalí vrahy, ale zachrání svět. Po maturitě jsme oba nastoupili do bezpečnostní agentury a pustili se do skutečného pátrání...

Za další dva roky jsme věděli i to, co ten název znamená, poznali jsme histori a krédo téhle šílené organizace: kdo zná název, je buď mrtvý, nebo jejím členem. Před rokem jsme však udělali chybu a Gefem zjistil, že po něm pátráme...

Začali nás nahánět – dvakrát jsme jim unikli, potřetí zabili přítele a mě zranili. Vymyslel jsem plán – přesvědčil jsem šéfa agentury, aby mě přidělil do chemičky. Chtěl jsem fixlovat svou smrt, protože bylo jen otázkou času, 49
kdy mě Gefem dostane. Když už bylo skoro všechno připraveno, došlo k té havári nádrží a já toho využil. Riskoval jsem a šel zachraňovat lidi, abych byl na záběrech bezpečnostních kamer dobře viditelný. Bylo to skutečně o fous, ale unikl jsem a lehce zfalšoval záznamy. Jen proto jsem ještě tady.“

„Gefem teď loví mě?“ skočil Karel do Matysova nádechu.

„Přesně tak. Nech mě to dopovědět a bude ti to jasné. Název je složenina slov 'gender' a 'femina'. Vím, že víš – jsem obeznámen s přednáškami SPGV, Saša je naším nevědomým spolupracovníkem...

Tahle organizace byla založena jako tajná těsně před druhou světovou válkou pod názvem 'Fénix'. Tohohle bájného ptáka ale chtěli napodobit ve všem – svět je třeba nejprve spálit, aby mohl povstat nový z jeho popela.

Hitler se jim hodil, byl jejich čestným členem...

Když byl ale Hitler poražen, nastala v organizaci krize a tehdy se jejího vedení chopily ženy. Myšlenku nového světa na troskách starého domyslely po svém – když to nejde silou, uděláme to tak, aby se všem ta cesta do pekel líbila. Světlo světa spatřila 'genderová ideologie'. V roce 1990 tehdejší předsedkyně 'Fénixe' dokonce vydala knihu, které se svět chytil jak exkrement košile. Tehdy se naplnily představy organizace – svět nastoupil jejich cestu pod praporem těch nejvznešenějších myšlenek, o kterých naši předkové vždy snili...

Jediné, co ještě nevím, je odpověď na otázku, zda krize ve třicátých letech byla nechtěná, nebo plánovaná. Každopádně dala vzniknout genderům. Na druhou stranu ale také dala vzniknout celoplanetární společnosti. Taky mě napadlo, že prozíraví odpůrci genderové politiky viděli v této krizi šanci, jak to běsnění zastavit. Evidentně to nepomohlo...

Také Fénix krizi překonal. Na Gefem se přejmenovali teprve před deseti lety, když se spolčili s gendery, svými výtvory. Naplánovali to tak. A teď se snaží, aby se gendeři drželi zpět, dokud jich nebude dost, protože strčit staré typy do rezervací je třeba na celé planetě a v koloniích najednou.

Něco podobného, jako se to udělalo s indiány....

Mám ovšem dojem, že se jim to nepodaří, protože v návrhu genderů je zásadní chyba – jsou stejně variabilní jako lidé. Takže mají mezi sebou spoustu horkých hlav, které nechtějí čekat dalších třicet let a kterým by nějaká ta atomovka nevadila. Hlavními brzdami jsou totiž kolonie, především Dora. Všechny, kromě Feminy, zakázaly genderům vstup.

Převládá názor, že se Země bez kolonií obejde...

Mimochodem – na GWW je počet genderů zde na Zemi, Saša nelhala.

Ani ona ale neví, že na Femině je několik líhní a v současné době dosahuje dospělosti stovka genderů denně.“

Matys ztichl a zrychleně dýchal. Byl zvyklý naslouchat anebo vydávat povely, ne takhle dlouho mluvit. Zvláště o věcech, které ho přiváděly do varu.

„Děkuji ti za záchranu,“ usmál se Karel, „Ještě nám řekni o své organizaci – taky běháte po planetě a vraždíte?“

50

„Upřímně řečeno, máme co dělat sami se sebou. Je nás patnáct a snažíme se uniknout před likvidací. Špehujeme Gefem hlavně proto, aby nás nepozabíjel, a pak proto, abychom mu zabránili v popravách nepohodlných lidí. Není to jednoduché – když se to neudělá správně, zemře cíl, zachránci a spousta nevinných. Zatím máme úspěšnost necelých padesát procent. Je to vždycky na hraně, protože když cíl varujeme, nevěří tomu. Když ho zachráníme příliš brzy, bude tvrdit, že si vymýšlíme a útok jsme zinscenovali. Chápej to, strýčku, správně – nejde o to, aby se nám klaněli nebo nás oslavovali! I my ale potřebujeme ty odporné věci jako peníze na jídlo, vybavení a úkryty. Nebo další členy.

Nechceš se přidat, strýčku?“

„To nechci. Mění to něco na tvých plánech, neohrožený kaštánku?“

„To byla šlupka,“ usmál se Matys při vzpomínce na topení, z něhož hlavou odrazil kus barvy, „ale nic to nemění. Víceméně jsem s tím počítal.

Plán je následující – ve dvě vás Simon zase naloží a odveze k mému otci.

Ve tři startuje obchodní loď, kam vás Randal dopraví jako zvláštní zásilku na Doru. Kapitán je spolehlivý a navíc dostane od Newmana královsky zaplaceno... Pevně doufám, strýčku, že mě otci neprozradíš!“

„Samozřejmě,“ přikývl Karel.

„Mohu nabídnout kafe?“

„Děkujeme ti za všechno, Matysi. A kafe si rádi dáme.“

* * *

Na Doře je přijal sám Altar Newman, kdysi nejbohatší muž Země a nynější vlastník kolonie. Ve své kanceláři je posadil ke konferenčnímu stolku a nechal jim přinést velké kafe, protože na ně byl žalostný pohled.

„Všechno už jsem dal připravit. Budete bydlet v části pro posádky mých obchodních lodí. Robot vás tam doprovodí a seznámí vás se všemi přístroji. Jsme trochu dál než průměrná domácnost na Zemi. Pevně doufám, že se nic nezměnilo a budete mými zaměstnanci?“

„Velice rád, pane,“ snažil se Karel vypadat nadšeně.

„Nabídka platila Karlovi. Co uděláte se mnou?“

„Pro vás mám hned několik možností, ale nejvíc bych vás potřeboval jako lékařku. Doktorka Stetová je zkušená, ale nestíhá. A ta mladá je spíš laborantka. Lékařku se zkušenostmi z kosmu bysme moc potřebovali.“

„Já to beru, pane,“ zazářila Katka.

* * *

První Karlovou povinností bylo vybrat si posádku.

Tři lidi poslal Randal s hvězdoletem: Albert Tokar, Kasim Lustig a Theodor Adroi. Na Randalův návrh si vybral Alberta za zástupce, protože 51
ho znal ze studií. Kasima, a Theodora znal jen od vidění z Randalovy firmy.

Další si musel vybrat z místních zdrojů. Personalisti mu zpřístupnili množství složek, a tak kombinoval obory a zkušenosti. Sedl si do společenské místnosti na hvězdoletu a postupně si promluvil s těmi, kteří souhlasili se zaslanou nabídkou. Byli to Sylva Robová , Jaroslav Nursig a Alexandr Fischer. Problém však byl s lékařem výpravy. Měl k dispozici jen jednoho a toho si nechal na konec.

Požádal NSH, aby ho poslal dál. Do místnosti vstoupila útlá a vysoká žena, mnohem pohlednější než na fotografi . Z jejího výrazu i celého postoje vyzařovala povýšenost a nezájem, neochota ke kompromisům či jakékoliv debatě.

„Posaďte se,“ vyzval ji a pokynul k židli. Ve tváři se jí nepohnul ani sval, když se úspornými pohyby přemístila a graciézně se složila na židli. Karel se posadil a čekal, zda se představí. Když se nedočkal, ujistil se:

„Edita Sulenová?“

„Ano,“ usmála se. Poprvé použila své mimické svaly, ale nebylo to právě hezké.

Karel si připomněl Katčinu žádost o trpělivost při příjmu této na slovo vzaté odbornice. Zaujalo ho, že Katka vyjmenovala zpaměti asi všechny její články a knihy. Nejvíc ho rozesmál argument, že bude stejně pořád zalezlá na ošetřovně. Otřepal se a seznámil ji se svým výběrem.

„Jste zde jediný volný odborník v oboru. Rád bych vás měl v posádce.“

„Aha – a já si myslela, že budete jiný než ostatní.“ V hlase jí znělo pohrdání.

„O čem mluvíte?“ zeptal se Karel ještě pořád mile. Ale tušil, co bude následovat a zřetelně cítil, jak se mu otvírá kudla v kapse.

„Mluvím o kolonce 'pohlaví' v místních formulářích!“

„Nechápu. Co je s ní?“

„Nemá tam co dělat, porušuje zákony!“

„Aha, máte na mysli antidiskriminační zákony na Zemi, že?“

„Samozřejmě.“

„Tady naštěstí nejsme na Zemi, kde se obvykle za zákony o rovnosti skrývá principiální nerovnost. Jednoduše proto, že exaktní rovnost existuje pouze v matematice... Rudnete zbytečně, oblíbené spojení 'minimálně padesát procent' je ve všech takových zákonech. Jenže rovnost se vyjadřuje jinak! Navíc je mi znám princip využívaný ženami skoro dvě století – prosadíte zákon, který se vám hodí, a to, že obsahuje omezení proti zneužití, nevadí. Jednoduše proto, že jakmile jednou existuje, můžete se jím ohánět a postupně působit na jeho nenápadný vývoj, dokud není takový, jaký potřebujete. Ale není to o trpělivosti – i čerstvé zákony využíváte tak, že omezení ignorujete a spoléháte na to, že protějšek přesné znění nezná. V tomto případě ale máte smůlu – zná. V zákoně o povinném procentu žen v posádkách kosmických lodí je totiž v závěru nenápadná věta, cituji: „Uvedené se nevztahuje na posádky lodí dálného průzkumu 52
a mimozemských kolonií do sta tisíc obyvatel'.“

Slečna Sulenová se tvářila, že ji to přehlédnutí mrzí. Sklopila oči a ukázala dobrou vůli.

„Promiňte, to jsem přehlédla. Celou dobu jsem přesvědčená, že...“

„Ale no tak, na tohle vám neskočím! Tuhle feministickou podlost taky znám – hrajete na city, ale jak budete mít příležitost, znova bude vykřikovat, že vás na Doře diskriminují. Politiku cukru a biče na mě nezkoušejte! Vím, je to asertivní a tedy úplně normální, ale mě tím jedině vytočíte! Pak mám tendenci se bránit.“

„Aha, takže se mstíte... Nechápu, že vám někdo svěří velení!“

„Ach jo, to nedokážete vybočit z té vaší rétoriky? Věčně omíláte rovnoprávnost, ale pak se najednou zjistí, že když se muž brání arogantní ženě, je mstivý – a když se žena mstí, má na to právo. Navíc je obvykle mužská obrana a ženská msta v důsledcích nesouměřitelná...

Pak tu máme druhou část vašeho prohlášení, tu si musíme vyjasnit dřív, než se rozhodnu vás přijmout do posádky. Takže pokud jste dosud nepochopila princip hierarchie na kosmické lodi: já velím, vy plníte rozkazy.

Pokud ne, budete potrestána podle situace, v níž to uděláte, protože se na nás vztahuje vojenský řád. Snížením platu, vězením, vyhozením a tak dále.

Když se vzepřete rozkazu v boji před nepřítelem, okamžitě vás zastřelím.

A můžete si tomu klidně říkat msta. Máte-li nějaké zábrany poslouchat člověka s kolíčkem, řekněte to rovnou!“

Slečna Sulenová svedla těžký vnitřní boj. Nelze zveřejnit, jak Karla titulovala ve své hlavě, ale byl jí bytostně odporný. Stejně tak nesla velice těžce, když se měla podřídit, zvláště pak samci. Ale příkazy byly jasné – na NUPAČE musí nastoupit!

Karlovi, který netušil, co všechno je na misce vah, připadalo její rozhodování příliš dlouhé, a tak ještě dodal: „Navíc bych řekl, že pan Newman mnohé pozemské nesmysly ignoruje, a tak kolonka 'pohlaví' ve formulářích zůstane zajisté i v budoucnu.“

„Kapitáne, přijměte moji omluvu,“ řekla Edita po chvíli tiše. Tvářila se mile a evidentně se uvolnila. „Představovala jsem si mé přijetí na Doře trochu jinak. Potíže se ve mně nějak nastřádaly a ta hráz se protrhla až teď.

Ne, pane, s kolíčkama nemám problém, ráda bych nastoupila do vaší posádky.“

Ještě jednu podlézavou větu, pomyslela si, a udělá se mi špatně!

„Tak dobře,“ přikývl Karel. Vstal a podal jí ruku. Edita se už vžila do role a reagovala bez zaváhání.

+ + +

53

1.5 Humanitární akce

Přípravný týden se chýlil ke konci. Testy dopadly dobře a posádka připravovala NUPAČe k první akci. Každý se snažil zútulnit své pracoviště a zabydlet svou kajutu.

Jediný technický problém, který již dlouho zaměstnával Theodora a nějaký čas i Sylvu, byly subprostorové motory. Cesta NUPAČe na Doru ukázala nerovnoměrný chod motoru číslo tři a podivný sekundový výpadek motoru číslo dva. Ale příčiny byly záhadou. Karel měl kajutu připravenou a na můstku nebylo co dělat. Tak šel do strojovny s naivní představou, že těm dvěma poradí. Tam ho také zastihlo volání Altarova sekretáře.

Rychle si umyl ruce a za chvíli vstupoval do kanceláře. Byl tam menší, obtloustlý a plešatící muž, který si odvykl se usmívat. Podrobnosti ukrýval střední skafandr, který na něm visel jako pytel, a přilba model z roku raz dva. Altar ho představil, ale on Karlovu podanou ruku ignoroval a tvářil se znechuceně.

„Pan vyslanec zde zastupuje Karesti , malou koloni necelých osm parseků od Země. Vyložil ho zde hvězdolet, který pokračoval do dalších kolonií, takže zpět poletí s vámi. Na Karesti došlo k humanitární krizi a požádali nás o pomoc. Zásobovače jsem už informoval. Naložíte NUPAČe a já vám dám pokyny k jednání a sepsání smlouvy s jejich vládou.“ Odmlčel se a vyslanec se chopil příležitosti.

„Pane Tichý, proč tu běháte ve špinavé uniformě?"

„To není uniforma, přesněji tahle uniforma je můj pracovní oděv. Trochu jsem pomáhal ve strojovně...“

„Ve strojovně?“ přerušil ho vyslanec a pokoušely se o něj mdloby, „to máte tak neschopné techniky, nebo jste neschopný velitel, co se bratříčkuje s podřízenými?“

„Velím tak, jak uznám za vhodné, a ne jak si to představuje nějaký politik! Nevím, jakou funkci máte ve vaší koloni , ale tady jste jen host, co škemrá o pomoc, protože selhal. Chovejte se podle toho a buďte vděčný za špinavého kapitána.“

Vyslanec byl celý rudý a ani skafandr to nedokázal zakrýt. Otočil se na 54

Altara, ale ten dělal, že něco hledá v počítači a nic neslyší. Vyslanec byl zakořeněnou asertivitou a politickým bojem zocelený. Velice rychle se uklidnil a otočil se zpět na Karla. Kysele se usmál a s neztenčenou útočností vznesl další otázku.

„To jste se nemoh pořádně umýt?“

„Bylo mi řečeno, že se mám dostavit ihned a taky mě neinformovali, že tu máme meziplanetární návštěvu. To bych se jinak vykoupal, navoněl a vzal si sváteční uniformu!“

„Nechte si té ironie! Doufám, že na cestu se řádně upravíte?“

„Jak si přejete, pane,“ odpověděl Karel řízně, vypnul se do pozoru, pěkně hlasitě srazil paty a k tomu se ještě na vyslance mile usmál.

Očekávaný účinek se dostavil – vzniklo nebezpečí, že si vyslanec někde propálí skafandr. Altar už to nevydržel a zasáhl:

„Pane vyslanče, máte připravenu místnost s oddělenou atmosférou.

Prosím odpočiňte si, nakládka bude pár hodin trvat. Připravili jsme vám tam nějaké občerstvení. Můj asistent,“ ukázal na mladíka, který se objevil ve dveřích, „vás tam dovede... A vy,“ obrátil se na Karla, „vy se převlékněte, zorganizujte nakládku a za... řekněme... tři hodiny sem přijďte. Musíme projednat pár věcí... Běžte.“

* * *

Když se Karel v určený čas dostavil, Altar se zeptal:

„Ještě než odletíte, musím vám zadat drobný úkol. Posaďte se... Slyšel jste o projektu vysokých škol 'Náhodný výzkum'?“

„Neslyšel. Copak po nás chtějí?“

„Drobnost,“ usmál se Altar, „alespoň pro vás. Cestou na Karesti se zastavíte na pozorování neobvyklého úkazu – tedy pokud nejdeme pozdě.“

„Pozdě?“

„Dobře, prozradím vám víc: Před dvaačtyřiceti lety udělal jeden student aplikaci, kterou nazval 'Vědecký diář' a umístil ji na GWW. Jejím úkolem je shromažďovat termíny očekávaných událostí, ležících desítky let v budoucnosti. Největší nadšení projevili astronomové a správy se chopila Akademie věd.

Před pětatřiceti lety se nějaký hvězdný pošťák málem srazil s toulavou planetou. Planetou bez hvězdy. Prozkoumal ji a některé scenérie ho uchvátily natolik, že dal výpověď a založil si cestovku. Ke 'své' planetě vozil turisty. Vydrželo mu to několik let. Jednou ho napadlo, prý jen takový vtip, spočítat dráhu na sto let dopředu. A nestačil se divit. Jeho planeta měla za třicet let dosáhnout neprozkoumané sluneční soustavy. Soustavu prozkoumal a znova nechal spočítat dráhu. Vyšlo mu, že se jeho planeta srazí s pátou planetou této soustavy. Jako by vytušil, že zemře, zapsal 55
informace do Vědeckého diáře. Skutečně na další cestě ke 'své' planetě na ní ztroskotal – on a sedmnáct turistů. Nepřežil nikdo. Byl z toho velký skandál a tím se přišlo na jeho zápis v diáři. Akademie všechno znova spočítala a ověřila. Ten diář je udělán tak, že když se přiblíží čas nějaké události, vyhlásí poplach. A to se právě minulý týden stalo. Jelikož je Dora do projektu vysokých škol zapojena, slíbil jsem, že se tam v dohledné době zastavíme. Vzhledem k časovému období není jisté, zda k nějaké srážce vůbec dojde. I malá nepřesnost naroste po třech desítkách let do obřích rozměrů. Pouze se porozhlédnete, najdete planetu a zjistíte situaci – od vyšetřování té tragédie tam nikdo nebyl.“

„Jak si přejete.“

„Jelikož NUPAČe ještě nakládají, máme trochu času. Už dlouho přemýšlím nad tím, komu to můžu říct... Magda mě včera přesvědčovala, že vám mohu důvěřovat. Jaký jste, pane Tichý???“

„Co přesně chcete slyšet, pane? Stačí říct, že mým krédem je neubližovat a nepřekážet, ale rozhodně nejsem pacifista.“

Altar přikývl, ale pak konstatoval: „To si odporuje.“

„Možná na první pohled. Každý problém, každý rozpor, se snažím vyřešit jeho přesnou analýzou. Pak hledám kompromisy, pěkně krůček po krůčku. Pokud to jde, klidně slevím ze svých požadavků. Ovšem když se druhá strana snaží získat navrch manipulací, podvodem nebo dokonce útokem, pozbývá mé úcty a ochrany morálních zásad. Pak si neberu servítky!“

„Hmm, pak tedy vám svěřím tajemství a tajný úkol,“ řekl Altar a vstal.

Místo hlasového příkazu použil klávesnici a přitom vysvětloval: „Před třemi týdny jsme přišli o Bined... Ano, myslím tu koloni , kde jste přednášel,"

reagoval Altar na Karlův výraz a pásl se na jeho překvapení ze své informovanosti. Pustil video na velké obrazovce a zase se posadil.

„Bylo jen otázkou času, kdy vládě dojde trpělivost,“ řekl Karel vědoucně.

„Je to jinak. Dívejte se...“ řekl Altar místo odpovědi.

Když krátký sestřih skončil, mlčel Karel jako zařezaný a snažil se utřídit informace. Altar ho chvíli nechal domyslet důsledky a pak se zeptal:

„Co říkáte na ty mimozemšťany?“

„Je to divné – napadnout koloni jiné civilizace a ignorovat zbytek...“

„A když si položíte otázku 'Komu ku prospěchu'?“

„Že by Země dokázala postavit takové hvězdolety? Navíc tajně, aniž by si toho kolonie všimly? Ne, pane, to mi připadá méně pravděpodobné než mimozemšťani.“

„To je hodně blízko pravdě, ale skrývá se v tom nebezpečí namyšlené sebejistoty. Chce to nějaký exaktní ukazatel... O jednom vím – je tak triviální, tak na očích, že to nikoho nenapadlo: když to jsou mimozemšťani, zastaví se dodávky materiálu na Zemi! A víte, jak je na nich pozemský průmysl závislý... Nechal jsem si udělat analýzu – Země má rezervu na dva, maximálně na tři měsíce. Pak se buď průmysl zhroutí, nebo to nejsou 56
mimozemšťani – měsíc už je pryč.“

„Máte naprostou pravdu... A po mně chcete co, pane?“

„Z praxe vím, že na informace lze narazit často i na málo souvisejících místech. Chtěl jsem zvýšit počet informovaných osob a požádat vás, abyste dával pozor, kamkoli vstoupíte. Informací může být třeba zrušený kontrakt na dodávky kovů, který doteď běžel několik let.“

„Dobře, budu se chovat ve shodě se svým jménem.“

„Spoléhám na vás... A teď vyrazte, určitě už NUPAČe naložili,“ řekl Altar a s nataženou rukou vstal. „Dejte na sebe pozor a přivezte nějaké zajímavé informace... A nezapomeňte tady toho vyslance!“

* * *

Neuběhla ani hodina od odletu NUPAČe a Altar byl vyrušen operátorkou.

Byla evidentně nervózní a trochu se zadrhávala.

„Pane, volá vás kapitán Tichý z hvězdoletu NUPAČ... Asi se zbláznil!“

Altar se zamračil a gestem souhlasil se spojením. A skutečně, byl to Tichý a tvářil se vítězně.

„Co se stalo, že jste zpět?“ zeptal se Altar v očekávání problémů.

„Pane, vyslechněte mě a nepřerušujte, prosím.“

„Poslouchám...“

* * *

NUPAČ, naložený potravinami a materiálem až po střechu, se vynořil ze subprostoru, ale planeta nikde. NSH se rozhlížel, napínal senzory k prasknutí, ale stále nic. Nakonec musel požádat o rozhodnutí:

„Kapitáne, nemůžu tu potvoru najít! Kterým směrem mám letět?“

„Jo, už nějakou chvíli nad tím bádám... Horší by bylo, kdyby byla blíž ke srážce a my jsme ji prošvihli. Leť ve směru pohybu, směrem ke sluneční soustavě, kde má dojít ke kolizi... Jak jsme od ní daleko?“

„Počítala se pozice třicet dní před srážkou, nějaké dvě a půl světelné hodiny – necelé čtyři hodiny letu... Pane, Albert přišel s nápadem: provedeme skok k místu srážky a odtamtud poletíme zpět. Když ji do hodiny nenajdeme, máme nejméně deset dní čas – můžeme se sem vrátit na zpáteční cestě z Karestie.“

„Souhlasím... Neši, skoč.“

* * *

Hvězdolet skočil a nebylo to nic příjemného – bolest z výstupu prakticky ihned po vstupu do subprostoru. Následující události však připomínaly narozeninové překvapení v temné místnosti.

57

Nejprve podezření:

„Kapitáne, něco se děje s prostorem!“

„Co jako?“

„Poskočili jsme stranou... nebo se posunuly hvězdy.“

„A důvod?“

„Nezjistil jsem žádné působení známých sil,“ konstatoval počítač.

Potom blik! A velké překvapení:

„Pane, našel jsem ji – toulavá planeta je jen deset minut před srážkou!“

„Výborně. Nejsme moc blízko?“

„Nebezpečí nehrozí, srážka proběhne rychlostí sotva dvě stě osmdesát kilometrů v hodině.“

„Jak to?“

„Toulavá planeta narazí do té druhé zezadu...“

„Na obrazovku.“

No a teď ten dort:

„Je to divné, kapitáne. Podle měření se posunula i toulavá planeta, ale ta druhá ne!“

„A důsledek?“

„Kolize bude maximální, toulavá planeta má teď asi vhodnější dráhu.“

„Chceš říct, že tohle něco... někdo... udělal vědomě?“

„Změna by tomu nasvědčovala.“

„Tak počkáme na srážku a zase tiše vypadneme...“

A to byla chyba!

* * *

Chvíli nato měl Karel pocit pohledu upřeného do zad. Ohlédl se, ale nikdo za ním nebyl. Byla to v podstatě automatická reakce. Když ale o chvíli později pocítil tlak v týlu, krátce mu zatepalo ve spánku a potom ho zabolela hlava, uvědomil si, že něco není v pořádku. Cosi ho zalechtalo na mozku a pocit nebezpečí zesílil.

„Neši,“ přikázal, „proveď úplnou rychlou diagnostiku.“

„Technika je v pořádku,“ odpověděl počítač po dvaceti sekundách, „ale vaše zdravotní senzory vykazují podivné hodnoty.“

„Pocítil jsem tlak na zátylku a trochu se mi zatočila hlava.“

„To je divný, mě taky,“ ozvala se Edita z ošetřovny.

„Mě taky!“ přidal se Kasim a po něm i zbytek posádky.

Také vyslanec zabručel na souhlas. Tím na sebe upozornil. Karel se na něho podíval a vyzval ho:

„Pane vyslanče, jděte do své kajuty, prosím.“

Potom o stupeň hlasitěji dodal: „Všichni se připravte, tuším něco zlého!“

58

Pak si všiml, že se vyslanec sice postavil, ale dál zírá na obrazovku, vstal, udělal dva kroky k němu a z třiceti centimetrů na něj zařval: „Ihned!“

A pokračoval normálním hlasem, „...pane vyslanče.“ Vyslanec se lekl. Pak se s dotčeným výrazem beze slova otočil a vystřelil z řídicí místnosti jako tlustá raketa.

Karel se vrátil do svého křesla, ale měl klid jen chvíli. Cukl sebou, když se mu před očima zablesklo. Záblesk bílého světla přešel do absolutní tmy a Karla intenzivně zabolela hlava. Ustál to, bolest po pár sekundách odezněla a také zrak se vrátil k normálu. Ale situace se zhoršila – uprostřed můstku se vznášel nápis metrovými červenými tiskacími písmeny: OKAMŽITĚ ODLEŤTE !!!

Karlovi trvalo jen okamžik, než došel k závěru, že hloubat nad tím, že se zbláznil, bude mít čas později. Teď je lepší poslechnout. Snažil se tvářit rozhodně, když vykřikl: „Neši, leť zpět – okamžitě do subprostoru!"

Kasim překvapeně zíral, ale počítač se na nic neptal, hvězdolet zatočil vpravo, jak kompenzátory dovolily, a začal se od srážky vzdalovat s maximálním zrychlením.

Ale už bylo pozdě. Do subprostoru bylo ještě daleko a 'poklidná' srážka se změnila v gigantickou explozi. Uvolněná energie byla tak obrovská, že narušila soudržnost prostoru. Otevřelo se mnoho subprostorových oken a do jednoho z nich byl sražen i NUPAČ. Zůstal celý, ale chvíli zběsile rotoval. Na to kompenzátory přetížení nebyly stavěny. Naštěstí všichni měli skafandry – kromě vyslance. Ten se ale zapříčil pod svou postelí, kam jím mrštil náraz, a nic vážného se mu nestalo. Vlastně ano – utrpělo jeho ego, protože zalitoval, byť krátce, že Karla neposlechl. Ve chvilce byla krize pryč a počítač informoval velitele o stavu lodi.

„Stihl jsem zapnout ochranné pole, takže až na několik lokálních závad na elektronice je vše funkční. Exploze nás odhodila do subprostoru. Už jsem začal brzdit. Chcete letět zpět, veliteli?“

„Ne! Myslím, že toho bylo dost. Zorientuj se a letíme na Karesti .“

* * *

Můstek převzala řádná služba a Karel si šel odpočinout do své kajuty. Když vyšel ze sprchy a posadil se znaveně na postel, pocítil zase ten tlak v zátylku. Tentokrát se žádný záblesk ani text neobjevil, teď to bylo natvrdo.

Kajuta byla pořád prázdná, ale někdo na něj mluvil.

Buď zdráv, kapitáne!

Nazdar! Ať jsi kdokoliv, děkuju za varování.

Jsem napojen na tvé neurony, není třeba mluvit. Stačí myslet... Je to tvoje zásluha, že jsi reagoval tak rychle – obvykle bytosti tvého druhu začnou šílet a rozebírat svůj duševní stav. Líbilo se mi, jak ses k tomu 59
postavil. Jen proto s tebou teď mluvím.

Děkuji ti. Řekneš mi něco o sobě?

Byli jsme bytostmi z masa a kostí, ale pak jsme přišli na to, jak extrahovat naši podstatu. Vy lidé byste to asi nazvali duší. Jsme tu necelých padesát tisíc let.

Nenudíte se?

Někdo možná ano, ale já ne. Pořád je toho k vidění dost. Například ta srážka před chvílí. Pokaždé je to něco jiného.

Myslel jsem, že energetická bytost bude všemocná.

Znám lidi, vím, na co narážíš. Ale vašeho boha jsme nepotkali! Jestli věříš, že vás stvořil, tak tě zklamu. Víme hned o dvou místech, kde život vznikl skutečně samovolně. Vaše úsloví, že náhoda je vůl, platí i pro vesmír.

No, já zastávám názor, že jestli nás někdo stvořil, byla to jiná vyspělá rasa. Nebyli jste to vy?

Ne. Pocházíme z velké dálky – za devatero galaxiemi. Vaši planetu jsme objevili teprve před... osmi tisíci lety. Občas jsme vám pomohli, ale jen pár drobností – trochu jsme radili géniům. Vlastně jednou, někdy na začátku století, to bylo o něco vážnější. Sluncem prošla malá černá díra a hrozil výron energie, který by odfoukl atmosféru Země a všechno spálil.

Jsi velmi skromný, tohle není drobnost! Za život vám vděčí nějakých šest miliard bytostí... Chtěl bych se tě zeptat na tolik věcí – jak dlouho se mnou budeš?

Tvému tělu se tohle spojení moc nelíbí. Nic necítíš, protože se to snažím vyrovnat produkcí některých hormonů. Máme sotva patnáct minut a pak zdravotní senzory vyhlásí poplach. Patrně ztratíš vědomí.

Tak dobře, urychlím to... Vadilo by ti, když o vás řeknu ostatním?

Ne.

Potom tě prosím, abys to nechal dojít až ke zdravotnímu poplachu.

Riskuješ, ale rozumím tomu.

Proč došlo k tak obrovské explozi? Takhle rychle se do subprostoru ještě žádný hvězdolet nedostal. Ale zůstali jsme pohromadě!

Exploze a ten okamžitý přechod souvisí s vojenským zařízením, které bylo na jedné z planet. Neboj, nikdo tam nebyl – už je dlouho opuštěné.

Jenže pořád pracovalo a tak celá ta století shromažďovalo energii z přechodu mezi subprostorem a další dimenzí. Celá planeta byla jeden velký kondenzátor. Při srážce se zařízení poškodilo a uvolnila se víc než tisíc let kumulovaná energie.

Takže jsi tu byl jako turista? Podívat se? Náhodou.

Náhodou ne. Víš, my tyhle vesmírné události využíváme pro své potřeby.

Zvláště novy a supernovy, je to energie zadarmo. Dneska šlo jen o pár 60
drobných úkolů. No a já tu byl jako pomocník, takové jištění pro všechny případy.

Nějak se mi nedostává představivosti.

My jsme o tom zařízení věděli a spočítali si všechno předem. Pak šlo jen o to, aby srážka proběhla podle předpokladů. Proto jsem se k vám dostal až v poslední chvíli, protože toulavá planeta byla trochu z kurzu a já s dalšími pomocníky upravoval její dráhu.

To už je lepší, myslel si Karel nadšeně, pomalu se blížíme k naplnění pojmu 'všemocná bytost'. Jak to děláte?

Jednoduše – je to stejné, jako když se kulička pohybuje po desce. Když desku nakloníš, kulička změní dráhu. Jen místo dvourozměrné desky pohneme trojrozměrným prostorem.

No samozřejmě... konstatoval Karel s despektem. A co takhle nějaké ty návraty v čase?

Vždyť jsem to říkal – podle potřeby.

Kolik je civilizací, řekněme, v naší Galaxii?

Výrazně vyspělejších než vy je sotva dvacet; těch co vstoupili do kosmu je několik desítek. Nejvíc je těch méně vyspělých. Něco přes dvě stovky.

Když jsme u toho – víš o tom, že jedna z těch vyspělejších vás hledá?

To nevím... Proč hledají právě nás?

Navštívili vás před tisícovkou let, ale byli jste zaostalí, tak si vás nechali na později. Jenže došlo k několika průšvihům a oni přišli o vaše souřadnice. Jsou vám velmi podobní.

Tak přeci! Našli jsme podivnosti v naší historii. Ale jisti si nejsme.

Věř mi, že už to bude brzy... a bude to zajímavé. Až k tomu dojde, vzpomeň si na mě, budu poblíž.

To zní jako loučení.

Ano. Když jsi neodpověděl, poslal sem počítač zdravotníka.

Není příliš troufalé, když tě požádám o jméno a kontakt?

Ale vůbec ne. Mé jméno se měnilo s vaším vývojem a žádné se nehodí do... jednadvacátého století. Budu tvůj anděl strážný, tak proč ne třeba

'Anděl'.

Děkuji ti. Je to trochu sobecké, těžko ti tvou pomoc oplatím. Ale přestože to nikomu neřeknu, bude mě hřát vědomí, že někde ve vesmíru mám mocného přítele. Nemusíš mít obavy, budu tě volat jen v případě vážného problému.

S tím kontaktem je to horší, rádio je pomalé. Budu nad tím přemýšlet...

Zdravotník se blíží, půjdu. Jak říkají pozemšťané – opatruj se.

Karel pocítil přetlak v hlavě a krevní tlak poskočil. Uvědomil si své tělo.

Všechny klouby ho zabolely, svaly povolily a on se svalil na postel. Než mu smysly obestřel černý závoj, dostalo se mu ještě jedné rady od anděla 61
strážného:

Někde počkejte nejméně devatenáct hodin! Až pak leťte na Karestii.

* * *

Když se Karel probudil, ležel na ošetřovně. Přistoupil k němu zdravotník a nakřáplým hlasem konstatoval, že Karlovy ukazatele už jsou v normě.

Odpojil rukáv s hromadou dalších senzorů a Karel byl zvědavý.

„Jak dlouho jsem tady a co to máš s hlasivkami?“

„Jste tu skoro dvě hodiny. Při posledním hlavotoči se mi tam něco hnulo.

Mně se ten nestandardní hlas líbí. Mohu si ho ponechat, pane?“

Karel se usmál a přikývl. Neměl problém respektovat roboty a jejich zvláštnosti, přeci jen jsou to samostatné osobnosti. Zdravotník mu pomohl z postele a ukázal na hromádku šatstva na malém stolku.

„Vaše věci, pane."

„Děkuji... Neši, hlášení,“ oslovil počítač a nejistým krokem zamířil ke stolku.

„Jsme na cestě ke koloni . Většina závad už je opravena, nic nového se neobjevilo. Jsem rád, že jste v pořádku. Mám to oznámit posádce?“

„Svolej všechny – včetně vyslance – do společenské místnosti, musím jim vysvětlit situaci. Jeden rozkaz ale proveď hned – vystup ze subprostoru a zařiď se podle situace. Počkáme osmnáct hodin buď ve vesmíru, nebo nad nějakou planetou... Já jdu do společenské místnosti.“

Když se, kromě služby, všichni sešli ve společenské místnosti, zvedl se Karel ze židle, kterou si dal na pódium, rozhlédl se po napjatých tvářích a usmál se. Teď to bude zajímavé.

„Nejdřív se musím omluvit, že jsem vás takhle vyděsil. Jak jsem zaznamenal, onu bolest hlavy před explozí jste nenechali bez povšimnutí.

A taky jsem slyšel několik teorií o důvodu tak silné exploze. Na obě otázky znám přesnou odpověď.“

„Přesnou?“ divil se Kasim, „snad chceš říct 'myslím si, že'...“

„Ne, Kasime – tak přesnou, jak jsem to dokázal pochopit... Dobrá, nebudu chodit kolem horké kaše.“ Nejistě se usmál a zhluboka se nadechl.

„Ten tlak v zátylku jsme pocítili všichni, protože návštěvník hledal velitele.“ Chtěl zvýšil hlas, aby přehlušil šum. Pak mu ale něco došlo a on se zasmál, čímž zmatek posádky ještě zvýšil. „Evidentně zákon schválnosti funguje i na superbytosti: když hledáš jednu věc z mnoha, bude až na konci. Byl jsem poslední, koho otestoval! No a když mě našel, určitě z nedostatku času, mi zobrazil jen nápis, na který jsem hned reagoval.

Vzpomeňte si – nic nenasvědčovalo problémům, ale já přikázal, ať letíme pryč. A hned potom to bouchlo! To by jako důkaz mohlo stačit... doufám.“

„To kvůli jednomu nápisu jsme vás hodinu křísili?“ zeptal se vyslanec.

„Ještě jsem neskončil... V kajutě mě navštívil znovu a tentokrát jsme 62
spolu mluvili skoro čtvrt hodiny. Zeptal jsem se ho na ten výbuch a dozvěděl se, že na planetě byl nějaký stroj, jenž několik století ze subprostoru čerpal a ukládal energi a ta se při srážce uvolnila. Až tohle spojení byl důvod, proč jsem zkolaboval, když se odpojil.“

„Mě by především zajímalo,“ ozval se vyslanec o stupínek nevrleji, „proč jsme vystoupili ze subprostoru a jsme na oběžné dráze té bezejmenné a nevzhledné planety?“

„To s tím souvisí – když odcházel, dal mi další radu: počkat a letět k vám až za dvacet hodin.“

„To snad děláte schválně!“ rozběsnil se v mžiku vyslanec, divže neměl pěnu u pusy. „Něco se vám zdálo a vy se tím chcete řídit? Nebo jste si to vymyslel, abyste škodil nevinným hladovějícím lidem! Jestli tuhle šílenost přežijeme, pošlu vás i Newmana k soudu. Ba ne, vás předáme psychiatrovi.“

„Těch pár tisíc kilometrů, o něž jsme se stihli vzdálit, rozhodlo. Je jedno, jestli jsem se řídil intuicí, nebo radou mimozemšťana. Vděčíte mi za život a budete se podle toho chovat! Jestli si svého života nevážíte nebo nevíte, co znamená být vděčný, zavřu vás až do příletu na Karesti . Ale ne do pohodlné kajuty, ale do cely.“

„Co to vykládáte, zachraňoval jste především svůj život.“

„Aha, tak vy tu nejste,“ konstatoval Karel, mírně zvedl hlavu a do volného prostoru mimo vyslance řekl: „Jestli nějaký vyslanec ještě promluví, nechám ho zavřít bez jídla a pití.“ Pak si uvědomil souvislosti, nasadil úsměv a klidným hlasem dodal: „A jestli se o něco pokusí, nechám zkoumat jeho podíl na hladovění těch nevinných lidí. Také pro něj vymůžu vězení – za každé kilo jeho nadváhy jeden rok!“

* * *

NUPAČ se vynořil ze subprostoru, zorientoval se a zamířil ke čtvrté planetě. NSH ihned volal místní astroport.

„Kapitáne, spojení navázáno,“ oznámil. Na telestěně se objevil neholený operátor.

„Identifikujte se, prosím.“

„Jmenuji se Tichý a posílá mě pan Newman z Dory. Vezeme potraviny.

Mám tu ale vašeho vyslance... Předávám slovo.“

Vyjeveného výrazu operátora si nevšímal a odstoupil od kamery.

Vyslanec, který si poslední hodiny hrál na nepřítomného, opět nasadil svůj bohorovný obličej a postavil se do záběru. Operátorův výraz rázem přešel z nechápavého do konsternovaného. Jestli měl vyslanec připravenu uvítací řeč, takto určitě nezačínala.

„Co se vám stalo?“ zeptal se povýšeně šokovaného operátora.

„Pa... pane... promiňte, pane,“ blekotal nešťastník ve snaze zbavit se šoku a srovnat se s evidentní realitou, „nastoupil jsem službu před dvěma 63
hodinama a měl jsem tu čest vypravit na cestu hvězdolet...“ Těžce polkl, navlhčil si jazykem rty a dokončil: „... s vámi... a s dalšími vyslanci.“

Do všech jako když píchne. Jen vyslanci nic nedošlo. Ničemu nerozuměl, ale vyrovnal se s tím jako správný politik – udělal z operátora nespolehlivého dementa.

„Vy jste něco pil, nebo jste se zbláznil z hladu!“

Operátor mírně zrudl, zhluboka se nadechl – ale pak stiskl rty a nevydal ani hlásku. Karel vstoupil do záběru. Spokojeně se usmíval, protože už věděl, proč mu Anděl poradil zdržet přílet.

„Sdělte nám datum a hodinu, prosím.“

„Dvanáctého září devatenáct padesát dva,“ odpověděl operátor.

Až teď vyslanci došlo, že prožité události byly dostatečně bláznivé, aby to mohla být pravda. Chtěl promluvit, ale hlasivky ho neposlechly.

„Odlétali jsme dvanáctého po šesté večer,“ vypravil ze sebe těžce na druhý pokus.

„Už chápete, pane?“ oslovil Karel uctivě vyslance. Nechtěl ho před operátorem shodit. Vyslanci se mihl na tváři údiv, ale hned pochopil a dokonce Karlovo jednání ocenil. Tak trochu.

„Ta exploze nás vrátila v čase – o čtyři dny,“ pokračoval Karel, „proto jsme se měli zdržet. Zabránili jsme paradoxu. Za to budete první z vyslanců, co přivedl pomoc... Naveďte nás na přistání,“ obrátil se k obrazovce.

„Ano, pane!“ odpověděl současně NSH i operátor.

„Tak to vidíte,“ obrátil se Karel na vyslance, když ukončili videospojení s astroportem, „to byla druhá dobrá rada od mimozemšťana. Snad nebudete věřit, že věštím budoucnost, když stačí přijmout existenci energetických bytostí. Smiřte se už s tím, že kontaktoval mě, obyčejného kapitána, a ne vás. On nehledal žádný oficiální kontakt. Dovolil mi říct pravdu určitě jen proto, aby zjistil, jaká bude reakce. Nejspíš byl ve společenské místnosti s námi a dobře se bavil. Pokud mohu soudit z jednoho rozhovoru, je to bytost veselá a určitě ne zlá.“

„No nevím... říkal jste, že jste spolu mluvili jen čtvrt hodiny,“
zapochyboval vyslanec, zatímco NUPAČ vstupoval do atmosféry nad hlavním městem kolonie.

„Víte, jak fungují sny? Bylo to něco podobného – nešlo o telepati , nějak byl napojen na mé neurony. Probrali jsme toho hrozně moc. A to občas přidal i pár obrázků. Například mi ukázal černou díru v galaktickém středu z takové blízkosti, do jaké se neodvážíme asi nikdy.“

„Ale stejně – jak věděl, že když poletíme rovnou, budou problémy?

Podle mě by se sem musel letět podívat... A hledat mě. Ale byl s vámi!“

„Myslím, že je to pro něj detail. Prozradil mi, že dokážou vytvořit libovolný počet svých kopií. Myslím, že to nazval otiskem. Jestli jsem to pochopil správně, tak tenhle otisk má celou paměť originálu a trpí neodolatelnou touhou po opětovném spojení. Všechny informace pak 64
přejdou do paměti originálu.“

„To si dokážu představit. Ale od Karestie jsme byli mnoho hodin cesty subprostorem. A on to stihl za pár minut!“

„Ano, tohle téma jsme taky řešili – byl jsem asi dost dotěrný, ale nic moc jsem z něj nedostal.“

„Co ti říkal,“ vstoupil do rozhovoru Kasim. Jako pilota ho téma zaujalo.

„Pokusím se to zopakovat... Přišlo mu veselé, že ke zkoumání Galaxie používáme subprostor, když jsou jiné, vhodnější. Navíc tvrdil, že ten název je chybný, že to žádný prostor není, jen tunel mezi dimenzemi. Prohlásil, že si za to můžeme z velké části sami. Snažil se mi vysvětlit, že se v některých situacích Vesmír chová jako živá bytost. Škodolibě až krutě.

Naše představivost vymyslela subprostor, tak nám ho Vesmír podstrčil.“

„To jako, že subprostor vznikl na naše přání?“ ušklíbl se Kasim.

„Ne. Jen jsme z těch mnoha možností objevili právě subprostor. Prostě jiné rozměry nevidíme, vydali jsme se špatným směrem. Taky se zmínil, že civilizace v Galaxii, co vstoupily do vesmíru, využívají různé subprostory, jen dvě našly další rozměr, ale žádná zatím nenašla ten nejlepší.“

„Jak to myslel?“

„To víš, že jsem žádal upřesnění – a on mi řekl, že některé dimenze jsou si svými vlastnostmi blíž než jiné a vytváří dvě skupiny. V obou skupinách je to stejné – čtyři dimenze, které leží blízko sebe a jsou ovlivňovány časem, a pátá, kterou čas neovlivňuje. Pochopitelně mu chyběly pojmy, tak mi předával kresby, které narychlo tvořil. Ta dimenze vypadá jako hromada neuronů pod mikroskopem – buňky spojené vlákny. Víc se mi ale líbí jeho označení 'cucky a provázky'. Ty cucky, uzly, se tvoří kolem hvězd – má to cosi společného s gravitací. Vlákna jsou spoje mezi nimi – jakési tunely nebo bezčasové kanály... Jo, a taky se zmínil, že někdy ve dvacátém století vyrobil sen na toto téma významnému scénáristovi, jenž to potom použil ve sci-fi seriálu... hmm... zapomněl jsem název... něco z antické mytologie.“

„Pane,“ vstoupil počítač do Karlova monologu, „přistáli jsme.“

* * *

Kolonie Země, zvaná Karestie, se nacházela v soustavě hvězdy velmi podobné Slunci.

Hvězda a její soustava byla o trochu větší, mladší a divočejší. Podstatný rozdíl proti Sluneční soustavě tkvěl ve dvou planetách v pásmu života. Třetí planeta byla ve stejné vzdálenosti jako Země, ale díky velikosti hvězdy zde bylo velmi teplé a velmi vlhké počasí. A bujel tady život.

Lidé si ke kolonizaci vybrali čtvrtou planetu, chladnější než Země a téměř bez života. Bylo zde několik rostlinných druhů a pár prvoků, víc rostlin než živočichů. Vše ostatní sem zavlekli lidé. Kolonie čítala sotva sto tisíc obyvatel a rozkládala se nedaleko rovníku. Jediné město připomínalo 65
špagetu nataženou 'nekonečným' údolím mezi levým břehem řeky a prudkými svahy. Na pravém břehu zůstal stometrový pruh řídkého původního porostu.

Vládní budova uprostřed rozsáhlých zahrad byla na jednom okraji, ale astroport na druhém. Museli přes celé město! NUPAČ přistál a Karel s vyslancem, Editou a Albertem v terénním autě vyrazili do vládní budovy dohodnout způsob předání, zajištění konvoje atd.

Situace v městě se mezitím vyhrotila – lidé pobíhali po hladovém městě a rabovali – spíš ničili – co zbylo. U vládní budovy byl klid, ale před velkosklady se srotil obrovský dav a snažil se dostat dovnitř. Karel, aby se dostal k předsedovi vlády, se rozhodl dav objet postranními uličkami.

* * *

Karel si příliš pozdě uvědomil, že jeho odhad byl chybný.

Netušil, jak o jejich pohybu ví, ale poslední křižovatku jim zatarasil rozlícený dav. Vzápětí na vozidlo dopadlo několik kamenů a dalších předmětů. Skla vydržela. V příštím okamžiku už je dav obklíčil a zaútočil ze všech stran. V poslední chvíli všichni zablokovali své dveře.

Dvounohá zvířata hlasitě řvala a bušila pěstmi a vším, co bylo po ruce, do skel a plechů. Některá dobře věděla, kde je umístěn motor, a snažila se k němu dostat, další s citem pro kmity rozhoupávala vozidlo ve snaze ho převrátit. Pohled na rozběsněné tváře s očima beze stopy inteligence posádku dokonale paralyzoval. Vybuzené mozky útočníků vyzařovaly intenzivní hrůzu, která je ještě více podněcovala k agresi a psychiku posádky drtila na prach. Karel viděl, že se Edita chystá odblokovat dveře.

Připadal si jak ve snu. Uvědomoval si, že jakmile ta masa pronikne dovnitř, nepřežijí. Zároveň však nebyl schopen slova či nějakého pohybu. Mozek mu uvízl na mělčině.

Třeskl výstřel a zadní sklo zasypalo posádku tisícem malých střepů.

Speciální tvrzené sklo, schopné rozptýlit světelnou i tepelnou energi laseru, neodolalo výstřelu z prehistorické pušky. Pro Karla se to ale stalo signálem. Nerozhodnost z něho spadla a on sešlápl plynový pedál až na podlahu a vykřikl:

„Hlavu dolů!“

Motor zařval, vozidlo se vzepjalo a rozrazilo dav.

* * *

Zanedlouho dorazili do vládního paláce za městem. Přivítal je předseda vlády v doprovodu dvou ozbrojených vojáků. Podal jim ruku, ale hned je 66

předal robustně stavěnému padesátníkovi s lehce prošedivělými skráněmi.

„To je náš ministr pořádku. Má na povel vojsko, policii, záchranáře...

v podstatě všechny akční složky. To víte, jsme jen malá kolonie. Pak tu ještě máme objev na třetí planetě. Mám vás požádat, až dojednáte výpomoc, abyste navštívili ministra pro vědu a výzkum. Já mám práci.

Zatím na shledanou.“

Vyslanec, který se mezitím vzpamatoval, se obrátil na ministra pořádku a informoval ho o incidentu s lidmi ve městě. Obvinil Karla z ublížení nevinným obyvatelům a hlasitě ministrovi sdělil, že hodlá podat na Karla žalobu. Ministr se obrátil na Karla a žádal vysvětlení.

„Tenhle chlap je něco neuvěřitelného,“ pohlédl Karel znechuceně na vyslance, „už podruhé jsem mu zachránil život a on mě pořád z něčeho obviňuje!“

Ministr s vědoucím úsměvem přikývl. Věděl své. Vyslanec zrudl a chtěl něco vysvětlovat, ale vtom zabzučel ministrův komunikátor. Vyslanec tedy ztichl, rozhlédl se, jako by se právě probudil, tiše směrem k ministrovi prohlásil, že musí něco vyřídit, a vytratil se. Ministr ukončil komunikaci, komunikátor strčil zpět do kapsy a řekl:

„Dav vyrazil k nám – jde hlavní třídou a je dlouhý přes dva bloky... Dva tisíce vzteklých psů.“

„Tak po nich hoďme kost,“ ušklíbl se Albert.

To Karla zaujalo. „Hodit...“ zopakoval a nasadil ten svůj objevitelský výraz. Všem kromě ministra došlo, co se děje. Edita mrkla na Alberta a oba se postavili do pozoru. Karel si toho všiml. Zamračil se a uraženě zamumlal: „Nechte si toho.“

„Co to má znamenat?“ došla ministrovi trpělivost. Ale Karel se místo odpovědi zeptal:

„Kolik máte vrtulníků, pane ministře?“

„Čtyři. Proč?“

„Jak jsou konstruované? Mají pumovnici?“

„Ano...“ přikývl ministr, ale pak si spojil slova házet a pumovnice, zamračil se a praxí vypilovaným pohoršeným tónem vykřikl: „Snad nechcete mé občany bombardovat?!“

„Chci,“ prohlásil Karel rozhodně. Edita ho však jemně okřikla.

„Kapitáne, pan ministr nemá na vaše srandičky buňky... Co po nich chcete házet?“

„Mozky,“ vydechl Karel a všechny tím vyvedl z míry. Chvíli je s potměšilým úsměvem pozoroval a přesně v okamžiku, kdy chtěl ministr explodovat, nadšeně řekl:

„Sladké tyčinky Brain – máme jich na lodi skoro tunu!“

A když ministr hlasitě vydechl, aby uvolnil vnitřní přetlak, požádal ho:

„Pošlete k mé lodi všechny čtyři… a ať si vezmou megafon a cestou k lodi informují lidi, že dorazila pomoc. Taky ať je upozorní, že se za chvíli vrátí. Šok z druhého příletu vrtulníků pak nebude tak velký.“

67

Ministr tedy vytáhl komunikátor a vydal rozkazy. Karel se spojil s hvězdoletem, službě popsal situaci a pak se znova obrátil na ministra:

„Pane ministře, vysvětlete jim, prosím, jak to mají udělat. Musí se k nim vrátit dřív, než vyjdou z města. Podle mě je třeba hodit tyčinky několik metrů před první řadu a taky ze stran. To aby viděli, co to je, a mohli se pro to sehnout. Když jim je vysypou na hlavu, ještě víc je to rozzuří – navíc uprostřed semknutého davu se lidi ani neohnou. Upozorněte je, že to sehnutí, ten neobvyklý pohyb několika lidí, je důležitý psychologický moment, který je zastaví.

Akci ať spustí ve chvíli, kdy bude první řada vstupovat do křižovatky.

Jedna dvojice vrtulníků poletí ulicí proti nim a před davem odbočí do postranních ulic. Sypat začnou blok před křižovatkou a přestanou až dvacet třicet metrů v bočních ulicích. Bylo by dobré, když vojáci pochopí, co se stane – dav se rozdělí na tři proudy.

Ve stejnou dobu proletí další dva vrtulníky zezadu a těsně podél domů tak, aby sypaly na chodník, a odbočí do postranních ulic, kde budou sypat hustě, a na další křižovatce odbočí zase doprava, tedy zpět. Tyhle postranní proudy potřebujeme oddělit trvale. Ať je vyzývají k návratu ke skladům, kam dodáme další potraviny. Jste zřejmě lidumil, ale doporučuji vojáky upozornit, že když to podělaj, že je postavíte před vojenský soud.

Nebo ještě lépe – že je dáte popravit bez soudu za neuposlechnutí rozkazu před nepřítelem. Přece víte, že správná motivace je důležitá...“

Ministr to tlumočil velícímu důstojníkovi dost volně, ale alespoň velmi jistým hlasem. Přeci jen to byla malá kolonie.

* * *

Když s ministrem dojednali předání ve shodě s požadavky a situace ve městě se podstatně zklidnila, rozběhla se vykládka. Ministr akce je poslal v doprovodu vojáka za ministrem bádání.

Mlčenlivý voják je vedl do podzemí. Místo očekávaných vlhkých a zatuchlých sklepů je přivítaly klimatizované prostory. Šli dlouhou chodbou se stěnami z třístavového skla se spoustou dveří. Samé laboratoře, dílny a sklady. Na konci pak vstoupili do malé předsíně a otevřenými dveřmi do prostorné kanceláře.

Zde, za stolem s kdysi aktivním povrchem, zabírajícím většinu místnosti, seděl prototyp vědce – hubený, brýlatý a s vysokým čelem. Když je spatřil, vyskočil a vypadal jako dvoumetrová tyč. Obtěžoval se obejít stůl, který měl nejlepší léta za sebou a ztrácel se pod hromadami papírů, zatížených těžko definovatelnými torzy nejroztodivnějších přístrojů, překrytých geologickými vrstvami prachu.

„Pan ministr mě informoval,“ řekl při podávání rukou. Gestem propustil 68
vojáka a pokynul jim k malému stolku v pravém rohu místnosti. Karel se zájmem přelétl pohledem ministrův stůl a napadlo ho, že kdyby ho teď někdo zapnul, spáchal by jeho operační systém rituální sebevraždu.

„Pane Tichý, podívejte se, prosím, na tyto fotografie.“

Chytil Karla za loket a jemně ho táhl k hromádce čerstvých družicových snímků. Hned na vrchní fotografi byla zřetelně viditelná podivná stavba, částečně zapuštěná do půdy. Vegetace kolem byla velmi bujná a byla to zatraceně velká náhoda, že se vůbec podařilo stavbu vyfotit.

Ministr si Karlovo překvapení vysvětlil správně a hned přispěchal s vysvětlením: „To není Země! Takto vypadá třetí planeta. Je to místní zvláštnost – dvě planety v pásmu života.“

„Kdy jste to objevili?“ zeptal se se zájmem Karel.

„Před měsícem jsme vyslali satelit. Tohle poslal před třemi dny.“

„Hmm, zajímavé... Od nás chcete průzkum?“

„To bysme moc rádi... Víte, jsme malá kolonie, a při současné krizi na něco takového nemáme prostředky. Navíc je teď jediný použitelný hvězdolet pryč. A otázka zní, zda to tam za týden ještě bude...“

„Určitě to nezmizí! Pan Newman nám řekl, ať vám pomůžeme, a čas návratu neurčil. Myslím, že průzkum mimozemského bunkru by neodmítl.“

„Klidně můžete mít pravdu,“ pokýval ministr zamyšleně hlavou. Otočil se a z čistého místa před monitorem vzal paměťové zařízení. Podal ho Karlovi. „Tady jsou souřadnice a všechny ostatní informace. A taky kódy pro přímé spojení se mnou.“

Pokynul jim k východu. U dveří všem potřásl rukou a zkoumavě pohlédl Karlovi do tváře. Chvíli přemýšlel, jak to říct, ale pak rozhodně řekl:

„O případnou slávu se podělíme... Naší koloni by to moc pomohlo.“

„Nemějte obavy, pane ministře,“ usmál se Karel, „vždyť jsme ve vaší hvězdné soustavě... Na slyšenou.“

* * *

Poskakovali kolem té tajemné stavby na třetí planetě několik hodin.

Ve skafandrech to nebylo nic příjemného. Byla zde sice dýchatelná atmosféra, ale planeta byla biologicky aktivní. Tak aktivní, že byli za skafandry rádi – popínavé rostliny, některé s trny, velmi ztěžovaly pohyb.

A hmyz. Tuny hmyzu!

Dovnitř se ale stejně nedostali. Teď seděli na můstku a debata o tom, zda mají právo bunkr otevřít násilím, dospěla k závěru. Karel nechal NSH
spojit ministra.

„Tak co jste zjistili?“

„Především jsme nade vši pochybnost prokázali, že je to mimozemské zařízení. Je sice z místní horniny, ale na rozdíl od okolí je staré přes tisíc let. Na stavbě samé je zvláštní jen to, že ani po těch stoletích není někde 69
pod nánosy jako okolí. Nějak odpuzuje vegetaci a snad se samo i čistí.“

„Dovnitř jste se nedostali?“

„Ne, pane ministře. Nikde ani náznak dveří, kliky nebo tlačítka. Je pravda, že když jsme se přiblížili, objevil se nápis, po chvíli se změnil, ale když jsme nereagovali, zase zmizel. Bohužel, textu je na rozluštění velmi málo... Poslali jsme vám všechny materiály a poletíme domů.“

„Dobře, děkuji vám.“

„Rádo se stalo. Chtěl jsem vás ale poprosit, abyste zatím objev nikam nehlásil. Bude potřeba další průzkum. Myslím, že pan Newman rád nechá sestavit vědecký tým – na Doře máme vědců spoustu.“

„Pokud to po nás nebude chtít zaplatit...“

„Domnívám se, že ne. Ale to musí posoudit on.“

„Nejsem proti, snad se domluvíme... Přeji klidnou plavbu.“

„Pevně doufám, že krizi zvládnete. Na shledanou, pane ministře.“ 1

+ + +

1

Zde je ten význačný bod časoprostoru, do něhož se ještě několikrát vrátíme.

70

Část II.

Zájezd fanoušků

71

OBSAH

Kapitola 2.1 Setkání po stoletích
strana 073

Zástupci civilizace lidí a bezwingerů se opět střetávají. A lidé jsou tentokráte v roli zachránců. Dokonce zachrání další dva druhy! Na závěr naváží komunikaci s bezwingerem.

Kapitola 2.2 Vynález náhodou
strana 091

Náhoda klidně zamíchá životem lidí i bezwingerů. Ale řekněte sami – může snad objev, který zavání zhroucením všehomíra, zůstat bez trestu? Může snad vládnoucí rasa ignorovat technologi , jež ji může zničit?

Kapitola 2.3 Nezvaní hosté
strana 107

Nejdřív navštíví lidé bezwingery. Potom přiletí bezwingeři k Zemi a Sluneční garda se stane historií. Doufali jsme, že setkání s kosmickými bratry bude radostné, ale že to bude taková sranda, to nečekal nikdo.

Kapitola 2.4 Dobře naložený poustevník
strana 122

Pozemšťané nejsou jediná civilizace, již bezwingeři přijali do své federace.

Lidé s nasazením života a nervů získají informace o civilizaci, kterou zničili bezwingeři před tisíci lety.

Kapitola 2.5 Vynález z nutnosti
strana 145

Ověřený princip stroje na potíže se podaří použít znovu, protože explozivní konec jedné namyšlené kolonie poskytne hypermarket bezwingerských součástek. Konec kapitoly je podruhé ve význačném bodě časoprostoru.

72

2.1 Setkání po stoletích

Posádka NUPAČe provedla bleskovou předletovou kontrolu, a protože na nebi nebylo ani mráčku, odstartovali.

Dobrá nálada ale vydržela jen pár minut. NUPAČ vystoupal na samu hranici atmosféry, když jej těsně minula ohnivá koule. Bylo to tak rychlé, že NSH ani nespustil poplach. Dal neznámé těleso na hlavní obrazovku a pokračoval na oběžnou dráhu. Se zatajeným dechem sledovali zvláštní stroj velikosti NUPAČe, tavící se v hustých vrstvách atmosféry, za nímž se táhl plamenný ohon, plynně přecházející do mnohakilometrového hustého černého dýmu.

„Tady máme majitele bunkru,“ prohlásil kategoricky Kasim.

„Jasně. Přišli si zkontrolovat majetek... Možná že umí komunikovat přes subprostor a ten bunkr je informoval, že tu pobíháme.“

„Je to pravděpodobné,“ ozvala se Edita, „ta stavba je tu už tisíc let. Kam se za tu dobu museli dostat!“

„Pane,“ vstoupil NSH Karlovi do nádechu, „zjišťuji prudký nárůst energie, stroj za chvíli exploduje. Zapínám ochranné pole.“

Netrvalo to ani sekundu a množství 'malých' explozí rozžhavený stroj roztrhlo. Nejmenší část, jakési kulovité jádro, však zůstalo celé a pokračovalo k povrchu. Rychlost byla na padák příliš velká, ale přesto začala klesat. Zřejmě šlo o nějaký aktivní systém, patrně antigravitační.

Musel spotřebovávat obrovské množství energie.

Záchranná kapsle zpomalila natolik, že se povrch přestal tavit. Ani tehdy se padák neobjevil! Zřejmě její konstruktéři uvažovali stejně jako ti pozemští: všechno tu je supermoderní, tak proč to kazit nějakým předpotopním zařízením? Netrvalo dlouho a rychlost dokonce klesla na necelou stovku metrů za sekundu, potom ale začala zase narůstat s gravitačním zrychlením planety.

„Došla jim energie... Zřítí se,“ konstatoval NSH.

* * *

Mohutný bezwinger ve skafandru bez přilby stál na můstku hořící lodi.

73

Sledoval těch pár přístrojů, co ještě fungovaly. Stejně bylo důležitější, co mu hlásily jeho nové smysly. Sice na cestě za svým cílem stát se příslušníkem klanu bojovníků podstoupil jen část úprav a jeho výcvik byl sotva v polovině, ale i to měnilo situaci v jejich prospěch. Být obyčejným bezwingerem, nepřežili by.

Válečníci měli zvětšenou hlavu, aby dokázala pojmout nová mozková centra a vylepšení těch stávajících. Jen díky nim dokázal v reálném čase komunikovat s dalšími dvěma tvory, kteří byli na můstku s ním. Byl tam moscar, metrový válec se čtyřma očima na horním konci, čtyřmi chapadly uprostřed a dvěma krátkými chapadly na dolním konci, a jeden velud, mohutný chlupatý humanoid se čtyřmi končetinami a dvěma rohy na lysé hlavě. Každý vnímal a zpracovával realitu trochu jinak a válečníkův zdokonalený mozek všechno kombinoval a vyhodnocoval.

Bylo však smutnou pravdou, že k úplné dokonalosti chybělo mnoho.

Především čtvrtý člen posádky, drobný plant, kříženec rostliny a živočicha, jehož druh vynikal v předpovídání budoucnosti. O toho přišli hned při prvním výbuchu ještě v subprostoru. Samotný bezwinger měl k nějakému předvídání budoucího vývoje ještě daleko – toho dosahovali válečníci až ke konci dlouhého výcviku, a to jen někteří.

V tuto chvíli ale stejně žádné superschopnosti nepotřeboval, protože havárie byla jistá. A bezwinger věděl, jak se zachrání – zpomalí záchrannou kapsli na nulu a pak se teleportují na povrch planety. Ta nulová rychlost vůči povrchu byla důležitá! Teleportace je totiž jen změna souřadnic, ale hybnost tělesa se neztratí – po zhmotnění se obnoví její původní velikost i směr.

Jenže hlavní zdroj už dávno shořel a záchrannou kapsli napájely jen baterie, které na úplné zastavení nejspíš nebudou stačit. Jednoduchým řešením bylo zhmotnění se nad vodní hladinou. Jenže nejbližší dostatečně hluboký rybník byl stovky kilometrů daleko a bezwinger ho nedokázal zaměřit ani s moscarovou pomocí. Na téhle planetě byly hojné jen močály a mělké louže. Zvolil močál daleko od předpokládaného místa dopadu lodi.

Pár nadechnutí a bylo to jasné. Zdroje se vyčerpaly a kapsle opět začala zrychlovat. Byl čas zmizet – vzal moscara za chapadlo a veluda za ruku a skočil. Přes veškeré sdílení myšlenek měl bezwinger větší část mozku pro sebe. Neznámého hvězdoletu si samozřejmě všiml a podle toho stanovil cílové místo – rozhodně nestál o setkání s jinou rasou ve stavu, v jakém budou. Netoužil po záchraně nějakým méněcenným tvorem, a tak před skokem nenápadně nastavil na skafandru maskování, které se automaticky zapne, až se zase zhmotní.

Zhmotnili se tři metry nad močálem, aby měl bezwinger čas vytvořit kolem nich energetické pole. Dopad sto metry za sekundu byl tvrdší, než čekali! Na tu dálku nezjistili, že močál je relativně mělký a dno kamenité.

74

'Zarostlá' voda vystříkla snad deset metrů vysoko a zase se za nimi rychle zavřela. Pole bezwinger neudržel, bezvládné společníky ano. Málem se utopili, ale bezwinger z posledních sil všechny tři přesunul o dvacet metrů dál na pevnou zem. Potom vysílením ztratil vědomí i on.

* * *

NUPAČ přistál podruhé – tentokráte necelých sto metrů od kráteru, který vyhloubil mimozemský hvězdolet. Pohonná jednotka naštěstí nevybuchla, ale kinetická energie stačila na pořádnou díru. Hvězdolet dopadl téměř do středu rozsáhlé mýtiny, a tak jediné, co hořelo, bylo několik nízkých keřů a příležitostný travnatý porost. Les byl uchráněn. Budou stačit ruční hasicí přístroje.

Ze stroje toho moc nezbylo, a než přistáli, měli vytipovány čtyři větší části, kde by snad mohl někdo přežít. Edita pokračovala v aktivaci ošetřovny a Kasim zůstal na můstku. Všichni ostatní vystoupili v těžkých skafandrech, protože počítali s radioaktivitou, a vydali se k první větší části, ležící nedaleko od NUPAČe.

Jako pomocná jednotka s nimi šlo pět robotů. Vyběhli před lidmi, každý s hasicím přístrojem. Dva se zastavili u prvního kusu, další se rozdělili a každý pokračoval k jinému zbytku.

Než lidé prohlédli první kus velikosti malého letadla, který byl naprosto prázdný, hlásili roboti totéž i o ostatních částech. Karel jim přikázal, aby ohledali i menší části. Vzali to poklusem, ale neobjevili nic biologického.

Bylo to divné a Karel nařídil návrat do lodi. Ještě než tam došli, udělal si úsudek o situaci. Když odložili těžké skafandry, nařídil, že si vezmou střední skafandry, v nichž tu pobíhali celé odpoledne, a vydají se na průzkum.

„Neši,“ oslovil počítač, „rozděl okolí kráteru na šest směrů a každému jeden přiděl.“

Začal se soukat do skafandru a přilbu položil na podlahu. Jak se tak kroutil, otočil se po chvíli k chumlu ostatních – hledět na pět hekajících a funících kosmonautů při navlékání středních skafandrů, vzájemně si pomáhajících a překážejících, mu přišlo docela veselé. To je tvoje posádka, opravdoví profesionálové, ozval se ale ten věčný šťoural v něm a zadusil smích v zárodku.

Karel byl skoro hotov, když helmu, kterou položil na podlahu a ztratil z očí, nakopl. Odrazila se od stěny a zběsile rotovala. Náladu mu nemohla zkazit – je nezničitelná. Klidně řekl ostatním:

„Každý máme jednu šestinu prostoru, který prohledáme do vzdálenosti 75
jednoho dvou kilometrů. Zřejmě použili nějaký záchranný systém, který je dostal dál od explodujícího vraku. Jak řekla Edita – za tisíc let mohou mít techniku nebo schopnosti, které si ani spisovatel sci-fi nedokáže představit.

Neš je nevidí – asi použili nějaký maskovací systém... Předpokládám ale, že o ně zakopneme. Všechno jasné?“

Všichni přikývli a nasadili si helmy. Karel, stále v dobrém rozmaru, kontrolu spojení nenařídil, protože Kasim na můstku pronesl vtipnou poznámku a všichni se zasmáli. Slyšel Kasima i ostatní – spojení funguje!

Sám ale neříkal nic, nebylo co dodat.

Šest lidí vyšlo před hvězdolet a NSH jim přidělil sektory.

* * *

Velkou část své výseče přelétl Karel jediným pohledem – teprve nějakých tři sta metrů od kráteru se terén začínal vlnit a byl porostlý řídkým listnatým lesem. O nějakých osm set metrů dál se zvedaly nízké kopce, hustě porostlé nějakými jehličnany.

Zanedlouho již křižoval přidělenou výseč hustou trávou mezi stromy a NSH ho navigoval – po každém jeho upozornění se mlčky otočil zpět do přidělené výseče. Měl oči na stopkách, ale stále viděl jen zelený koberec, zřídka narušený kvítky jiné barvy, sem tam nějakého drobného živočicha a samozřejmě i to, co celé odpoledne – všude ten otravný hmyz, dorážející hmyz a zase jen hmyz.

Po dvaceti minutách a překonání několika stále vyšších terénních vln vyšel na další takovou a překvapeně zůstal stát. Otevřel se mu pohled, který ho uchvátil: před sebou měl rozsáhlou rovinu, z větší části zarostlou stejným řídkým listnatým lesem až ke svahům vzdálených kopců, místy skalnatým. Před nimi, trochu napravo od středu, se černalo největší rašeliniště, jaké zatím na téhle planetě viděl. Ještě víc ho ale zaujala skupinka zvířat, pasoucích se mezi stromy sotva dvacet metrů od něj.

Kdyby nebylo jejich zeleného zbarvení, mohl je považovat za srnku s mláďaty. Dospělý kus ztuhl na místě a bedlivě Karla sledoval. Díky zbarvení se téměř ztrácel. Mláďata však nebezpečí nezaznamenala a honila se mezi stromy dál.

Terénní vlna, na které teď stál, po pár metrech odbočila vpravo, táhla se napříč skoro celou rovinou a tvořila jeden břeh nevzhledné černé tůně.

Karla už nebavilo chodit pořád nahoru dolů, a proto se rozhodl pokračovat po vlně. Po ní šel napříč rovinou – vlevo les, vpravo rašeliniště. Jak se blížil ke skalnatým svahům, začala se terénní vlna ztrácet a o pár metrů dále přecházela v malý palouk.

A vtom se to stalo – Karlova pravá noha uklouzla na mokrém jílu a on, 76
krátce připomínaje větrný mlýn ve vichřici, padl na záda a po mokrém svahu sjel jako po skluzavce do rašeliniště. Všechny drobnosti, které se mohly spiknout, to udělaly. Břeh navazoval na černou hladinu tak dokonale, že Karel po zádech pokračoval daleko od okraje. Pak ale zavadil patou o hladinu a rázem se zastavil – po pás v husté břečce, pomalu klesaje hlouběji.

* * *

Moscar, vzdáleně připomínající chobotnici, nabyl vědomí.

Pokusil se pohnout, ale všechno ho bolelo. To taky nebyla špatná zpráva. Přežil! Vtom si uvědomil, že slyší myšlenky několika tvorů. Obrazy byly zmatené, řeč neznámá, ale i přes neobvyklou strukturu psychiky vnímal pozitivní emoce a úpornou snahu cosi nalézt. Nejspíš zachránci a hledají je. Ale proč to hledání, vždyť leží na suché zemi? Musí být vidět zdaleka.

Moscar nic neviděl, ochranné blány na očích se nechtěly rozevřít. Vybral si jeden psychický otisk a pokusil se napojit na mozek zachránce.

Nepodařilo se. Dobrá, druhý pokus... Ale teprve ten čtvrtý přinesl nějaký výsledek.

Moscar nebyl nejmladší – nějakých šest set pozemských let, což byl u nich doma střední věk. Měl možnost setkat se několikrát s myslí neznámé struktury a měl v rekognoskaci již určitou praxi. Díky tomu nalezl poměrně rychle proud obrazových informací z oka zachránce. Dlouho však trvalo, než pochopil, jak jednotlivé proudy spojit, aby dostal smysluplný obraz.

Když porovnal získané obrazy s tím, co si zapamatoval před dopadem, podařilo se mu zjistit, kde se tvor nachází. Rozhodl se k němu skočit, uvědomuje si, že ho nejspíš vyděsí. Důležité je, aby se dostal co nejrychleji z dosahu bezwingera! Napnul všechny síly, ale nestalo se nic. Zkušenost mu napověděla, že bezwinger aktivoval maskovací štít, který mu v tom brání.

Začal šátrat chapadlem, přemáhaje tupou bolest. Nejprve na jednu stranu – tam ležel velud. Pak na druhou stranu – tady je! Moscarovo chapadlo bylo velice vnímavé, a tak brzy našel, co hledal. Bezwinger ležel na zádech, evidentně bez pohybu, ruce rozhozené a generátor maskovacího pole s řídicí jednotkou měl na břiše. Bylo jasné, že si ho nenápadně připnul na široký opasek těsně před opuštěním lodi, protože nechtěl být zachráněn.

Moscar šátral dál a podařilo se mu maskovací pole vypnout. Cítil ale, jak ho opouštějí síly. Tak rychle pryč! V rozrušení si nevšiml, že bezwinger aktivoval také teleportační rušič – část mozku, která bránila teleportaci 77
moscarů v okruhu osmi devíti metrů a navíc odčerpávala jejich životní energi . Dal do skoku všechnu sílu, a tak, když se skok nepodařil, opět omdlel.

* * *

Karel se pokusil předklonit, aby zvětšil plochu vůči hladině. Přestože nehnul ani svalem, stejně se potápěl. Tohle nevychované rašeliniště asi neví, že když je v klidu, tak se nemá potápět! Když si uvědomil, že se z toho sám nedostane, zavolal hvězdolet. Slyšel, že ho NSH volá. Udal svou polohu, ale žádná reakce se nedostavila. Spíš věřil tomu, že ta černá břečka obsahuje něco, co vysílač ruší, než že je poškozený.

Jako by to nestačilo, zaznamenal na břehu nějaký pohyb. Krátce nato se napravo rozhrnulo křoví a za ním se začernalo ústí jeskyně. Karel nevěřil vlastním očím. Arachnofobie udeřila nečekaně a Karla začalo svědit celé tělo. Potlačil nutkání se podrbat – tahle potvora byla stokrát větší, než ten největší pavouk pod Řípem. Karel pavouky zrovna nemiloval, ale naučil se je ignorovat a nezašlapávat. Teď by to stejně nešlo!

Šestinohá hrůza vystoupila z křoví a krátce obhlédla terén. Pak se zaměřila na stříbrný flek v černé tůni. Karel se neodvažoval pohnout ani očima, ale nepomohlo to. Tenhle chloupkatý démon měl evidentně dobrý zrak – a lovil všechno, co viděl. Dokonce na něm bylo poznat, že svým způsobem myslí. Karla napadla otázka, zda lze snahu dostat se k vytouženému jídlu považovat za důkaz inteligence. Pak si znechuceně vzpomněl na příslušníky vlastního druhu, u nichž se známky inteligence daly vysledovat jen v případě, když šlo o žrádlo nebo jejich práva.

Stejně náhle jako přerostlý arachnid se na břehu objevil svalnatý opičák.

Vyběhl z lesa vlevo, rozhlédl se a bleskově zhodnotil situaci. Pak se vrátil o dva kroky zpět, otočil se do vzrostlé trávy, a když se obrátil zpět, držel v každé ruce pořádný kámen. Vzápětí mrštil kameny po pavoučí příšeře.

Mířil dobře. Pavouk bolestivě vypískl a začal couvat do roští. Primát za ním poslal ještě další dva šutry a Karel pocítil úlevu. Zlý sen mizel v dáli.

Ukázalo se, že inteligence na téhle planetě je – sice v raném stadiu, ale je!

Karel si představoval, že primát strčí do tůně kmen padlého stromu, který při pádu zahlédl na okraji lesa, nebo alespoň dlouhou větev, s níž ho vytáhne ven. Přemítal nad tím, zda je přípustné, aby s ním pak navázal komunikaci.

Ze zajetí představ ho do reality vrátil malý gejzír černého sajrajtu jen kousek od jeho hlavy. Zlý sen neskončil, jen teď útočil 'spřátelený' druh. No jo, každý tvor musí jíst, pomyslel si nešťastně.

Další kámen následoval vzápětí, bolestivě udeřil Karla do zad a donutil 78
ho se narovnat. Zase začal klesat. Tady byl jak na střelnici a přemítal nad možností, že se raději utopí – stačilo se trochu zamrskat. Primát se otočil, poodešel dál od břehu a hledal v trávě další vhodné kameny. Karel byl rád, že na břehu téhle nechutné tůně bylo kamenů tak málo. Krátký odklad ale stejně situaci neřešil. Opičák se vrátil na břeh a už se napřahoval k dalšímu hodu. Tak se soustředil na míření, že neviděl pomalu se rozestupující roští ani neslyšel plížícího se arachnida za svými zády.

Karel vážně uvažoval, že je v herním simulátoru, a začal pátrat po nějakém nenápadném symbolu pro ukončení hry. Pomalu, ale jistě se akční horor měnil na hororovou komedi – mnohooká stvůra držela v přední dvojici končetin hodně tlustý klacek a napřáhla se k úderu.

Primát něco zaslechl a prudce se otočil. Ale bylo pozdě! Sochor dopadl a gorilák zmizel mezi stromy. Určitě to bolelo, ale když Karel viděl arachnidův stabilní postoj, představil si ho s kšiltovkou a pálkou, jak přikrčen upřeně sleduje místo, kde skončil míček – a málem se začal smát.

Tohle je počátek baseballu na této planetě, pomyslel si.

Arachnid pozoroval les, přitom výhrůžně mával sochorem nad hlavou a vydával nepříjemné zvuky. Zřejmě vyhrožoval primátovi, ale ten už se neukázal. Pak sochor odložil, otočil se a na chvíli se ztratil Karlovi z očí.

Krátce nato se ale znova objevil a pozpátku se blížil ke břehu. Vzápětí bylo zřejmé, proč sebou tak cuká – táhl dlouhý kmen padlého stromu. Přesně, jak si to Karel představoval.

Když se dostal k břehu, přešel na druhý konec kmene a začal ho tlačit.

Čím blíž byla polovina kmene nad tůní, tím pomaleji s ním pohyboval.

Těsně před převážením kmene přestal a šel obhlédnout situaci. Bylo zřejmé, že když kmen spadne do tůně teď, Karel na něj nedosáhne.

Karel úplně zapomněl, že mu jde o život, a chloupkatého zachránce vědecky pozoroval. Nevěřil vlastním očím. Dlouho se tomu slovnímu spojení bránil, ale bylo evidentní, že se 'pavouk zamyslel'. Karel také hledal řešení – nejspíš by kmen nadzvedl, dal by pod něj kulatou větev a pak by ho jistil vlastní vahou. Kulatina by snížila tření, takže by kmen mohl dotlačit dostatečně daleko.

Arachnid se otočil k lesu a zkontroloval, že se neblíží zlý primát. Pak se rozhlédl po břehu. Brzy se dostavil nápad. Přinesl svůj sochor a vklínil ho mezi těch pár větví, co na kmeni ještě zbylo. Asi to měla být zátěž. Znovu ohodnotil situaci, postavil se za kmen a chvíli sbíral síly. A pak krátce vykřikl a zabral. Kmen vyrazil vpřed jako splašený kůň. Odhadl situaci a své síly dobře – kmen zůstal jedním koncem na skalnatém břehu a druhý dopadl pár centimetrů od Karlovy levé ruky.

Karlovi bylo jasné, že když bude hloubat, utopí se. Ale pořád si nebyl jistý, jestli má vylézt a riskovat sežrání něčím tak odporným. Hned si ale uvědomil, že tohle stvoření nemůže za to, že je podobné nepříjemnému 79
tvoru u něj doma. Zachránil ho, a tak je správné do poslední chvíle doufat, že ne proto, aby si ho ugriloval.

Vtom mu došlo, že pečení určitě nehrozí. Podvědomí podstrčilo snímek ze vzdělávací prezentace s popisem toho, jak pavouci vstřikují trávící šťávy do živé oběti, znehybněné lepivým vláknem. Nechápal, kde se najednou vzaly informace ze základní školy, ale po zádech mu přeběhl mráz.

Hladový arachnid se připomněl hlubokým zvukem a pohybem předních končetin, což mohlo být považováno za výzvu.

Karel se v duchu počastoval několika nevybíravými slovy za xenofobi , překonal strach a přitáhl se ke kmeni. Sice klesl ještě hlouběji, ale kmen držel pevně – ten se při skoku pootočil a větve se vzpříčeným sochorem se dostaly dospod, opíraly se o skálu a stabilizovaly ho. Karel tak mohl nejdříve po břiše a potom po čtyřech vyšplhat na břeh.

Arachnid správně vyhodnotil Karlovo váhání a poodstoupil od břehu až k roští před jeskyní. Teď bedlivě pozoroval prvního člověka, kterého kdy viděl. Vlastně je to jinak: vždyť zná místní primáty, kteří se pohybují po dvou. Pavouk má asi dobrý pozorovací talent a poznal, že sem Karel nepatří. Místní opici by asi nezachraňoval.

Karel se na břehu postavil a snažil se dostat černou – a určitě velmi páchnoucí – hmotu ze skafandru. Ale situace se náhle zkomplikovala.

Z lesa vpravo vyšel další šestioký běs. Na první pohled ještě větší a o řád chlupatější! Vyhodnotil situaci a pomalu se vydal ke své jeskyni, připraven k boji. Zachránce si Karlova cuknutí všiml a prudce se otočil. Pak se k partnerovi rozběhl a vydával pisklavé zvuky tak hlasitě, až Karlovi zaléhaly uši.

„Kapitáne, slyšíte mě? Ka...“ ozval se ve sluchátkách hlas Sylvy, která měla přidělený sektor vedle něho. Mezi stromy vlevo se objevila další stříbrná postava a oba pavouci zkoprněli. Karel byl rád, že nemusí jít kolem nich. Zamával Sylvě a gestem jí naznačil, aby zůstala stát. Ale ona už stála.

Pohled na dva obrovské pavouky ji přimrazil na místě.

Karel se zahloubal – jak poděkovat za záchranu pavoukovi, byť evidentně inteligentnímu? Napadlo ho jednoduché gesto, snad to pochopí.

Dal si pravou ruku na srdce a hluboce se směrem k pavoukům uklonil.

Zdálo se, že zachránce pochopil, a dokonce se ho pokusil napodobit, ale málem přepadl. Karel se beze slova obrátil, cestou odtrhl zkoprnělou Sylvu a brzy pavoukům zmizeli mezi stromy.

* * *

Jakmile moscar zrušil maskovací pole, NSH je rychle zaznamenal.

80

Zrušil pátrání a na Karlův rozkaz poslal pro trosečníky roboty, kteří je umístili do izolačních komor a dopravili na ošetřovnu. Zdálo se, že jsou zraněni jen lehce. Přístroje si však s mimozemským metabolismem nevěděly rady. Edita usoudila, že jim v oddělení jen zvýší množství kyslíku, ale že bude muset stačit nechat je pořádně vyspat.

NUPAČ se odlepil od planety a vydal se k domovu.

* * *

Na Doře zatím neuběhla ani hodina od odletu NUPAČe a Altar byl vyrušen operátorkou. Byla evidentně nervózní a trochu se zadrhávala.

„Pane, volá vás kapitán Tichý z hvězdoletu NUPAČ... Asi se zbláznil!“

Altar se zamračil a gestem souhlasil se spojením. A skutečně, byl to Tichý a tvářil se vítězně.

„Co se stalo, že jste zpět?“ zeptal se Altar v očekávání problémů.

„Pane, vyslechněte mě a nepřerušujte, prosím.“

„Poslouchám.“

„Podle vašeho příkazu jsme vyhledali toulavou planetu, ale přiletěli jsme ve chvíli srážky. Byla to taková pecka, že nás to odhodilo do subprostoru a vrátilo v čase. Dodávku na Karesti jsme doručili a vracíme se. Chtěl jste, abychom se vrátili s něčím zajímavým – a to se stalo! Sonda kolonie objevila podivnou stavbu na třetí planetě a při tom byla zaznamenána.

Pane, ten bunkr je prokazatelně mimozemský a informoval své stavitele a ti se přiletěli podívat. Havarovali a my je zachránili! Přikažte, prosím, ošetřovně, ať připraví oddělení s vlastní atmosférou – máme na palubě tři mimozemské tvory.“

Karel pozoroval Altarův výraz, a když viděl, jak snadno ty informace přijal, ještě mu naložil:

„Každý je jiného druhu, ale byli spolu na jedné lodi, tak je nebudeme oddělovat.“

Škoda, že to neudělali.

* * *

O několik hodin později pozval Altar Karla na ošetřovnu.

Obrovský mimozemšťan se podle lékařů měl co nevidět probrat. Sice přístroje zaznamenávaly poměrně rozsáhlou aktivitu jeho mozku, ale v tak obrovské hlavě muselo být mnoho mimovolních center, která pracovala nezávisle na vědomí. Lékaři se domnívali, že dokázali, byť přibližně, určit 81
sídlo vědomí. Oblast byla dlouho neaktivní, zatímco jiné oblasti se mohly strhat. Podle lékařů probíhala léčba vnitřních zranění. A byla to taková rychlost, že vědecké kapacity jen žasly.

Dva malí mimozemšťané byli stále v kómatu a podle přístrojů se jejich stav soustavně a rychle zhoršoval. Konsilium se nedokázalo shodnout, zda je to podmínkami, které jim vytvořili, zraněními některého z neznámých orgánů, jež ale naše přístroje nevidí, dehydratací, chybějící stravou nebo snad nějakým vlivem velkého mimozemšťana.

Lehká aktivita vědomí vedla k předpokladu, že se bezwinger probouzí.

Ve skutečnosti však už při vědomí byl a opatrně sondoval situaci. Nebyl sice ještě hotovým válečníkem, ale nebál se ničeho. Z nějakého důvodu jim nedokázal číst myšlenky, ale už věděl, kam je třeba mířit, aby zabil člověka psychickým úderem. Pocítil nával nadřazenosti, ale potlačil ho, protože větřil blízkost svého cíle – nejenže jednou bude velvyslancem u podřízeného druhu, on bude velvyslancem u lidí. A nějaký moscar mu to rozhodně nepřekazí!

Z bezvědomého moscarova mozku dokázal zjistit, že se chtěl po ztroskotání teleportovat k lidem a bezwingery zradit. Přestože by mu lidé nedokázali pomoct, situace by se zbytečně zkomplikovala. Za to ho musí stihnout trest. Navíc nebezpečí trvá – až se proberou, mohli by to celé pokazit. Bylo nad slunce jasnější, že je jen jediná možnost – musí zabít!

Tady se ale projevila jeho poloviční transformace ve válečníka – měl s tím obrovské potíže. Ve svém velkém mozku k tomu měl prostředky, ale občanské blokovací mechanismy ještě nebyly plně deaktivovány a pořád měly jistou převahu.

Nakonec ale řešení našel – z moscara vysaje životní sílu rušičkou teleportace. Byla to obranná funkce určená ke krátkodobému nasazení, protože ho vysiluje, ale účelu poslouží. Veluda jednoduše stáhne do nevědomí a postupně odstaví jeho orgány.

Bezwinger cítil, že lidé stojí kolem něho a jsou stále napjatější. Nesmí je zklamat. Zhluboka se nadechl a pomalu otevřel oči. Ani to nemusel předstírat, šlo to opravdu špatně. Viděl, že leží v rohu průhledné kukaně, nejspíš s oddělenou atmosférou. To jen potvrzovalo zprávu z výpravy před tisíci lety, že mají nedostatečný imunitní systém.

Kolem kukaně stála asi desítka lidí. Bez hnutí na něj koukali a on koukal na ně – vpravdě historická chvíle!

* * *

Druhý den přišel Karel na ošetřovnu hned po snídani. Nějak se cítil za mimozemšťana odpovědný a navíc mu bylo trapně z včerejška – přes 82

veškeré snahy se s ním nedomluvili. Možná také proto, že byl vzhůru jen deset minut.

„Dobré ráno, paní doktorko,“ usmál se na nevyspalou lékařku, které končila noční služba, „já vím, že končíte, ale udělejte mi jednu laskavost: dejte to našemu hostu.“ A podal jí slabikář a dětskou encyklopedi . Lékařka knihy převzala, otočila je pochybovačně v ruce a zakroutila hlavou.

„Vy máte nápady,“ konstatovala.

„Víte, v mém nářečí máme lidovou moudrost: 'Nechte to koňovi, ten má větší hlavu.' Je evidentní, že tenhle mimozemšťan, alespoň co se hlavy týče, vydá za dva koně. Tak proč to nezkusit?“

* * *

Karlův den míjel v práci, někdy příjemné, někdy otravné. Kromě jiného stihl dvě porady, naštvat jednoho zásobovače, prošvihnout pracovní oběd, naštvat celé zásobovací oddělení a rozdat a přijmout spoustu rad. Už byl na nejlepší cestě naštvat zásobovací centrálu, ale zavolali ho z ošetřovny, protože mimozemšťan prý řekl první slovo. S radostí přehodil problém na Alberta a šel. Z kosmodromu to na ošetřovnu byl kousek.

Když dorazil, host měl zavřené oči a odpočíval, nebo dokonce spal. Co nejtišeji prošel do místnosti s rentgenem, kde vedoucí ošetřovny něco řešila se zdravotnickým počítačem, a chtěl vědět podrobnosti.

„Něco řekl, ale stejně jsem to nepochopila. Ale nakonec se nám to podařilo rukama – nohama. Chtěl, aby přišel ten, co mu přinesl knihy.“

„Spí?“

„Jen odpočíval,“ řekla Stetová a ukázala na něj, „ale už zas valí ty svý velký oči.“

Karel se otočil a šel za doktorkou ke kukani. Vtom ale rezavě bílý pes paní doktorky, velmi inteligentní a slušně vychovaná pouliční směs, jenž měl pod stolem u vchodu svůj pelíšek a vydržel v něm celou službu své paní, neštěkal a nikdy nikoho neobtěžoval, vystartoval ze svého místa, prosmýkl se Karlovi pod nohama a vběhl do místnosti s rentgenem. Tam vyskočil na židli u stolu s klávesnicí, posadil se rovně jako svíčka a předními tlapkami začal tleskat.

Když vyběhl, vykřikla Stetová: „Ťapko!“ a chtěla ho chytit, ale Karel ji zadržel, protože tušil, co se děje. O doktorku se pokoušely mdloby, a tak řekl vyrovnaným tónem:

„Klid, Terezo, jen klid. Copak vám to není jasné – host nad ním převzal kontrolu a předpokládám, že se vyjádří písemně. Nemyslím, že by mu chtěl ublížit. Pojďme za ním, ať vidíme na monitor,“ a táhl Stetovou za ruku jako malou holku.

83

Ťapka radostně zatleskal a usmál se skoro lidsky. Než obešli stůl, vyhledal Ťapka textový editor, spustil ho a začal bušit do klávesnice.

A tak došlo k první kostrbaté komunikaci – člověk a pes.

* * *

Textový editor prý snese všechno, ale nesmí se to přehánět. Jestliže vynecháme všechny pauzy, překlepy, hrubky a opravy, nebyl mimozemšťan právě sdílný.

Patří k civilizaci bezwingerů. Ten rohatý je velud a ten čtyřoký je moscar.

Jmenuje se Kachas a je příslušníkem kasty techniků, ale právě probíhá jeho přerod ve válečníka. Byl vyslán na průzkum na základě hlášení jejich skladiště, které zaznamenalo lidskou sondu na oběžné dráze planety.

Krátce před ztroskotáním je zachytil nějaký energetický jev, který narušil subprostor, poškodil jejich stroj a vrhl je do cíle jejich cesty.

Karlovi se popis zdál podezřele podobný srážce planet, kterou málem nepřežili. Chvíli ale hloubal nad časovou disproporcí, než si uvědomil, že se NUPAČ po explozi vrátil o čtyři dny zpět.

Pak začal Kachas klást otázky. Při třetí vyhlásily přístroje na ošetřovně poplach. Doktorka vyskočila a začala organizovat záchranu moscara. S tím minimem znalostí jeho organismu ale moc možností nebylo. Karel i Ťapka sledovali od terminálu vřavu, která rychle spěla ke smutnému konci.

A když se zdálo, že nemůže být hůř, zkolaboval také velud. Přes všechny znalosti a techniku lidé nic nezmohli, za pár minut bylo dokonáno.

Karel se stísněně díval na doktorku, která stála u plastové stěny kukaně na straně mrtvého veluda. V mírném předklonu se s výrazem překvapení a nekonečného smutku opírala čelem o pružnou stěnu. Ťapka na židli vedle Karla seděl bez hnutí a tiše kňučel.

* * *

O tři dny později vstoupil Karel do Altarovy prostorné kanceláře.

„Dobré ráno, pane.“

„Dobré. Posaďte se,“ pokynul Karlovi k židli u pracovního stolu naproti němu. „Jaký je stav Kachase?“

„Myslím, že je plně při síle.“

„Co komunikační dovednosti?“

„Perfektní! Nikdy bych nevěřil, že lze přečíst výkladový slovník za padesát hodin... A ještě si něco zapamatovat. K tomu ale viděl několik filmů 84
a vzdělávacích pořadů. Hlavně ten kurs správné výslovnosti, ten mě málem dojal k slzám...“

Altar vědoucně pokýval hlavou, ale nepřiznal se, že u tohohle videa nevydržel ani minutu. Vstal od stolu a šel k terminálu. Chvilku cosi ťukal a pak se vrátil ke stolu a zase si sedl. Omluvně se usmál.

„Musel jsem zapnout rušení, protože následující informace je přísně tajná. Domluvil jsem s vládou návštěvu Kachase na Zemi. Chtějí od něj informace a pak rozhodnou, jak ho dopravit domů. Nepředpokládám, že by vás překvapil můj výběr – k Zemi nás dopraví NUPAČ. Vy si s posádkou uděláte třídenní dovolenou a já budu s Kachasem na jednání. Bude to na zapřenou, takže žádná ozbrojená jednotka, ani novináři!“

„Děkuji, pane, všechno připravím.“

* * *

Posádka lodi, Altar a Kachas vystoupili z kabiny vesmírného výtahu do prostorné haly.

Mohutný Kachas v neobvyklém skafandru budil zaslouženou pozornost.

Místní ochranka a několik policistů je obstoupilo a další vytvořili kordon přímo ke vstupu do služebních prostor. Jimi prošli na vyhrazenou plochu za budovou výtahu. Tam je čekalo vládní vozidlo – minibus s tmavými skly.

O kousek dál ještě stál policejní vůz jako doprovod.

Urostlý muž s tmavými brýlemi a ve vládní uniformě – tmavém obleku se znakem Země na levé klopě – pozdravil, přistoupil ke Karlovi a rozevřel naditou diplomatku z umělé pravé kůže. Karel čekal doutníky nebo osobní zbraň, ale bylo to něco jiného. Uvnitř byla v deseti kapsičkách uložena ocelově šedá pouzdra. Agent Karla vyzval, ať si jedno pouzdro vezme, a postupně totéž nabídl I ostatním mužům.

„A ženy nedostanou?“ pohoršila se Edita.

„Ne. No… podle zákona jsou tyto brýle,“ ukázal na lesklé brýle zvláštního tvaru s velkými skly v Karlových rukách, „povinni nosit muži starší osmácti let. Ženám se to sice nezakazuje, ale není to vhodné. Zkuste si je, kapitáne.“

„Jak to, že jsou průhledné!“ řekl Karel zklamaně, „než jsem je nasadil, byly tmavé. Myslel jsem, že jsou proti slunci.“

„Už vám to dochází, že?“ reagoval agent na Karlův výraz. „Domýšlíte se správně – nejsou to skla, ale displeje. Mimochodem s adaptivní optikou, takže když potřebujete lupu nebo dalekohled, máte je s sebou. A také dokážou kompenzovat mnoho očních vad.“

„Vypadáš jako agent s teplou vodou,“ smála se mu Sylva.

85

„Bu bu bu, abych… To snad NE!“ vykřikl šokovaně Karel, když se otočil od agenta na Sylvu. Pořád to byla ona, ale byla oblečena do šedých šatů, splývajících skoro až na zem, bez jakýchkoliv záhybů či boulí a s dlouhými rukávy. Z tmavěmodrých bot čouhala jen špička. Viditelný zbytek – tedy ruce a hlava – byly evidentně počítačově upraveny. Čip v brýlích v reálném čase odstraňoval 'rysy krásy' a možná I přidával vrásky. To nebyla žena, ale figurka ze hry 'Člověče, nezlob se'.

„To nosit nebudu – v žádném případě!“

„Bez nich ale mezi lidi nemůžete!“ ušklíbl se agent, „Na každém kroku, u vstupů do budov či metra jsou detektory. Navíc na vás první žena, kterou potkáte, zavolá policii. Pak vás obviní ze sexuálního obtěžování.“ A když viděl, že mu moc nevěří, přihodil další argument: „Trénovanější vás taky můžou zatknout. Budete-li se bránit, smí použít donucovací prostředky.“

„Mluvíte o policistkách?“

„Ne. Mluvím o občanském zatčení,“ řekl už trochu nervózně agent, a pokračoval mentorským tónem: „Úprava zákona z minulého roku dává ženám právo použít při občanském zatčení I sílu, když prokážou, že jste porušil zákony a že jste se zatčení bránil. Zákon bere v úvahu I rozdíl ve svalové síle, takže se tahle možnost vztahuje I na skupinu žen… Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Vyjádřil. Takže nová podoba otrokářství!“ řekl smutně Karel a otočil se na smějícího se Kasima, který si podrobně prohlížel ženy a dobře se při tom bavil. Naštvalo ho to.

„Čemu se směješ, Kasime!“ osopil se na něho. „Vždyť z nás dělaj´
trubce!“

„Ale veliteli – dovol, abych tě poučil. Moje matka striktně dodržovala pravidla své víry a chodila ještě zahalenější, než nám ukazují tyhle…

růžové brýle. Je to ale to samé, jen v elektronické podobě. Dokonce bych řekl, že to mnoho věcí zjednodušuje.“

„Mezi zahalením a elektronickou úpravou reality je dost podstatný rozdíl!

Hlavně mě děsí ta snadnost zneužití! Takže o nějaké adekvátnosti těchto dvou opatření, byť se stejným účelem, nemůže být ani řeči! A čemu ses smál?“

„Nejsem sice historik, ale od prarodičů vím o nesmiřitelném boji feministek proti zahalování žen. Některé měly pěnu u pusy, když přišla řeč na tu nebetyčnou diskriminaci. A jestli to nevíte, tak se to stalo příčinou zářijové války v devětatřicátém. Samozřejmě se to nikde nedočtete, protože se tyhle namyšlené, sebestředné, arogantní a bezohledné spolky integrovaly do společnosti tak, že s ní manipulovaly podle sebe a nebylo to vidět. A teď je to ještě horší – ze skryté manipulace se stala veřejná politika... Já jsem se smál rčení 'kolo dějin'. Každý si myslí, že když je to 86
kolo, že se při otáčení pohybuje vpřed. Kdepak – ono se otáčí na pevné ose! Řekněme svislé. Přitom na ní ale není upevněno, a tak po té ose klouže vzhůru. A když sledujeme jeden bod, je výslednou křivkou spirála.

Historie se zkrátka opakuje.“

„Když to vysvětluješ takto,“ zabručel zamyšleně Karel, „pak by mě zajímalo, co se stane, až kolo dějin vystoupá dostatečně vysoko a uvolní se z té osy!“ Pak se obrátil na agenta a vyzývavě se zeptal:

„Budete nutit ty brýle i návštěvníkovi z jiného světa?“

„No... vypadá jako muž,“ odpověděl naoko zamyšleně agent. Protože však neměl Karlovu výdrž, rychle se opravil, protože Karel začal rudnout:

„Nic mu nutit nebudu! Vláda mu udělila výjimku – když zůstane v tom skafandru.“

„Pane Newmane," obrátil se Karel na Altara, „nevadilo by vám, kdybychom na vás počkali ve Vesmíru? Chtěli jsme se podívat na okraj Sluneční soustavy. Už to plánujeme dlouho. Vrátíme se na oběžnou dráhu za tři dny. Přesně podle itineráře.“

Altar se dlouho nerozmýšlel a souhlasil. Nemohl tušit, jak osudové to je rozhodnutí. Karel se obrátil zpět na agenta a nový pohled ho znovu rozhodil. U agentovy hlavy se vznášela jmenovka. Otočil hlavu a pohlédl na policejní vůz. Policista měl u hlavy jméno a služební číslo. U auta se vznášel průhledný popisek se základními údaji. Pak ho napadlo podívat se na vzdálené hejno ptáků. Obdržel informaci o druhu ptáka a velikosti hejna.

„Jo, to jsem potřeboval vědět,“ komentoval to. Pak se rozhořčeně obrátil k agentovi:

„Co jste to provedli, Anatoliji?! Co zákony na ochranu soukromí?“

„Ano, byly upraveny ve shodě s novým systémem. Jednak se to zobrazuje u všech, takže nikoho nediskriminujeme, jednak je to dobrá prevence kriminality a hlavně vandalství.“

„Vážně?“ vstoupila Edita do rozhovoru výhružným hlasem. „Ženy brýle nemají!“

„Ale já neřekl, že ženy brýle nenosí. Jen jsem vám nechtěl dát tyhle!“
ukázal na diplomatku. Karel pojal podezření a pokusil se napodobit Editin tón.

„U žen se také zobrazují jmenovky?“

„Samozřejmě že ne! Bude-li ale žena chtít, může změnit nastavení v systému. Obvykle povolují křestní jméno. Zoufale osamělí jedinci tam také přidávají další podrobnosti.“

„Takže pořád dokola – diskriminace mužů není diskriminace. A další klišé – žena jedná vždy správně a slušně... Jak to může sloužit k prevenci, když budu u vandalky znát jen křestní jméno?“

„Jednoduše – brýle si zapamatují posledních dvacet třicet minut, ale vše 87
se ukládá na síti. Tím je délka záznamu prakticky neomezená. Prostě jen oznámíte policii čas a místo. Ti si vytáhnou záznam a celý proces od identifikace až po trest probíhá automaticky.“

„Teď jste to vylepšil! Takže když se někdo nabourá do sítě a dostane se k mým záznamům, získá intimní nebo tajné informace a já s tím nic nenadělám!“

„To je hodně nepravděpodobné. Myslím, že takové obavy jsou bezpředmětné!“

„Jasně. A co takhle počet sebevražd – nezdvojnásobil se?“

„Trochu se zvýšil,“ pokrčil agent rameny, „nic významného.“

„Hmm,“ povzdychl si rezignovaně Karel, „to je taky pořád stejné. A je…“

Už se nestihl vyslovit, protože světová síť dokončila identifikaci nových osob. A zobrazila u nich jmenovky. Tedy mimo Kachase – s mimozemšťany systém jaksi nepočítal.

Policista, opřený o služební vůz, však viděl u Karlovy jmenovky červeně vyvedený pokyn 'Pravomocně odsouzen. Okamžitě zatknout.' Dlouho se nerozmýšlel a rozběhl se k němu. Cestou vytáhl služební zbraň. Tři kroky od něj se zastavil, otevřel ústa a zhluboka se nadechl – než ale zvedl zbraň a něco řekl, podlomila se mu kolena a on se zhroutil. Agent přiskočil k nehybnému policistovi a přiložil mu prsty ke krční tepně. Po chvíli se zvedl a konstatoval zřejmou skutečnost:

„Mrtvý! Co jste provedl, pane Tichý, že vás chtěl zatknout?“

„Z dosavadního rozhovoru mi připadáte na agenta dost naivní, ale zkusím vám říct pravdu... Když jsem se vrátil po dvaceti letech z výpravy domů a přednášel jsem po Zemi a koloniích, veřejně jsem kritizoval stav společnosti. Když se jim nepovedlo mě odstranit, protože mi přátelé pomohli k útěku, zanesli do systému pár těžkých zločinů. Co kdybych se chtěl vrátit...“

„Taková vlastizrada, ta by na vás pasovala,“ řekl agent vesele.

„Uvědomuji si, že bych vás měl zatknout, ale zase si říkám, že když jste našel a zachránil mimozemšťana, že je třeba projevit trochu vděčnosti.“

„Jste opravdu naivní, Anatoliji,“ zasmál se Karel, „ale děkuji.“

„Není zač. Mnohem zajímavější však bude vás odtud dostat... Vydržte, pokusím se zajistit výtah co nejdříve.“

Agent se vydal zpět k minibusu a kolegovi za volantem, který byl na svém profilu a okolí nevnímal, řekl, že se musí spojit s ochrankou výtahu, protože se pár kosmonautů chce vrátit na oběžnou dráhu. Samotného ho překvapilo, jak to vychází – kolega ani nezvedl hlavu od epapu.

„Děkuji,“ obrátil se Karel na Kachase, když agent odešel, „ale nemusel jsi ho zabíjet!“

„Omlouvám se. Bylo to moc rychlé a neznal jsem míru.“

88

„A zjistil jsi, na co vlastně myslel?“

„Nezjistil jsem nic – pořád vnímám jen chaos!“

„Takhle je to!“ vykřikla překvapeně Edita. „Proč jste nám to, kapitáne, tajil???“

„Nechtěl jsem vás děsit. Navíc jsem...“ nedořekl, protože agent spěchal k nim.

„Máte neuvěřitelné štěstí, pane Tichý. Výtah odjíždí za osm minut.

Dokonce jsme jim udělali radost, protože prázdný výtah je nedokonalá protiváha a je zvýšená spotřeba energie. Tak kdo jede, rychle zpět...“
ukázal k budově výtahu. „Vida, někdo z ochranky už stojí ve dveřích.“

„Já nejedu,“ prohlásila kategoricky Edita, „chci navštívit matku, jsem s ní už domluvená. Vrátím se s panem Newmanem.“

„Jak je libo. Ještě někdo?“ rozhlédl se Karel po posádce, „Tak jdeme!“

Posádka vyrazila rychlou chůzí k výtahu. Edita vzala tašku a šla za Altarem a Kachasem do minibusu. Karel ještě podal v rychlosti ruku agentovi.

„Děkuji vám. Prosím, postarejte se o toho policistu.“

„Utíkejte, Karle,“ vrátil mu to agent za toho 'Anatolije'. Trochu si ho za podanou ruku přitáhl a tiše řekl: „Pozdravuje vás Matys... Na shledanou.“

Karel poklusem dohnal posádku a agent vyhlásil maskovací poplach.

Jak se přiblížili ke vchodu, v němž stála policistka, uvědomil si Karel, že i ona uvidí příkaz k zatčení. A když uteče jednomu, chytnou ho jíní – hala vesmírného výtahu jich byla plná. Zvedl hlavu a střetl se pohledem s policistkou. Ta se na něj povzbudivě usmála, což Karla šokovalo. V hlavě měl najednou prázdno a jako ve snách prošel kolem ní. Policistka za Karlem zavřela dveře a tiše řekla:

„Dejte Matysovi ruku.“

Jak ostatní zaslechli charakteristický zvuk pout, uvědomili si souvislosti, bleskově se otočili a snad by se na policistku vrhli. Karel ale řekl pevným hlasem:

„To je v pořádku. Ví, co dělá. Bez ní neprojdeme!“

Posádka se divila, ale na vysvětlování nebyl čas. Procházeli halou k výtahu a Karlův štítek budil mezi ochrankou zaslouženou pozornost.

Policistka se tvářila služebně, zvedla ruku s pouty a kývla na ostatní, co už sahali po zbrani. Díky tomu prošli a nikoho naštěstí nenapadlo zjišťovat, proč vede zatčeného do výtahu. Krátce po usazení se rozhoukala siréna a všemi to cuklo. Bylo to však jen varování před startem výtahu. Jakmile se výtah rozjel, policistka si přitáhla Karlovu ruku a pouta odemkla. Karel už chvíli hloubal nad situací a policistce řekl:

„Děkuji. Vyřiďte mé díky i ostatním... Co budete na oběžné dráze dělat?“

„Po příletu přesednu na vyhlídkovou loď. Udělám si výlet a dolů se 89
vrátím východním výtahem.“

Když výtah dorazil po více než osmi hodinách na geostacionární dráhu, policistka Karlovi pokynula a vytratila se jak pára nad hrncem. Karel a posádka nastoupili do NUPAČe, provedli předletovou kontrolu a vydali se na výlet k okraji Sluneční soustavy.

+ + +

90

2.2 Vynález náhodou

Konec roku 2163 se kvapem blížil.

Kachas stál u průhledné části stěny, ale výhled na noční megapoli ho moc nezajímal. Ze své pracovny měl hezčí. Ze všech sil se snažil nedat najevo špatnou náladu a vypadat zaujatě, jen aby nemusel s pozemšťany mluvit. A že jich teď měl za zády plnou místnost.

Byli to samí významní funkcionáři. Však on sám byl velvyslanec bezwingerů na centrálním světě lidí. A hostil ho jejich nejvyšší představitel.

U nich doma jeho funkci nazývali druhový správce, tady mu říkali prezidente. Kachas se nechtěl dotknout něčích citů, a tak ho tituloval stejně.

Ne snad, že by to bylo důležité. Tak jako tak byl Kachas jeho přímý nadřízený. Lidstvo, toho času na necelé stovce planet, počítají-li se ty, kde je obydlena alespoň jedna jeskyně, bylo součástí federace, kterou řídili bezwingeři. Nenápadně, ale řídili.

Zazněl hlasitý gong a všichni, včetně Kachase, se otočili za zvukem.

León, prezidentův syn, mával paličkou s pozlaceným držadlem nad hlavou nadšeně jako malý kluk a hlasitě vyzýval vážené hosty, aby si připravili skleničky k přípitku.

* * *

Pod průhlednou kupolí, zpevněnou energetickým polem, se krčilo několik jednopatrových budov. Každá však měla ještě několik pater pod povrchem planetky. Jedna budova sloužila jako ubytovna personálu. Její povrchová část byla vyhrazena pro případné hosty. Východ slunce tady byl úchvatný!

Zbytek byly laboratoře, dílny, dvě nezávislá výpočetní střediska – a zase laboratoře, dílny… Jen energetický zdroj byl z bezpečnostních důvodů usazen mimo kupoli padesát metrů pod povrchem a vedl k němu skoro třistametrový tunel.

Teď však zely budovy prázdnotou. Dlouhé chodby i místnosti tonuly v hlubokém šeru. Slunce bylo někde na druhé straně planetky a svítivé 91
obložení stěn bylo vypnuté. Díky radioluminiscenci však trochu světla přece jen vyzařovalo. Na nultém poledníku planety Země bylo prvního ledna tři hodiny po půlnoci. Veškerý personál měl volno a jeho členové oslavili, oslavovali nebo brzy oslaví Nový rok.

Necelý kilometr od vrcholů rozeklaných skal, mimo dohled bezpečnostních systémů kupole, se náhle pokřivil vesmír. Vypadalo to, jako by byly vzdálené hvězdy namalovány na kouli zmačkaného papíru. Ještě chvilku neviditelné síly kouli mačkaly stále víc a víc, až zcela zmizela. Pak se hvězdy vrátily na své místo, ale v trojrozměrném kontinuu se zjevila malá kosmická loď. Vezla jediného pasažéra.

Loď byla konstrukčně o pár století vyspělejší, než bylo ve Sluneční soustavě obvyklé, ale i tak to byl kaskadérský kousek. Transdimenzionální skok se nedal realizovat bez dosažení minimální rychlosti a vektor při návratu do trojrozměrného prostoru se dal určit jen přibližně. Loď se snadno mohla roztříštit o skály!

Suave s potěšením zaznamenal, že první část plánu proběhla úspěšně.

Pod ním byl šutr, jakých se mezi Marsem a Jupiterem potulují celé stovky.

Měl sice pár kilometrů v průměru, ale nazývat ho planetkou? Suave to považoval za trestuhodnou nepřesnost pozemských jazyků. Asi tak jako popsat jeho člun coby malou kosmickou loď!

* * *

Kachas byl rád, že má tuhle oslavu konečně za sebou. Rok 2163 patřil definitivně minulosti, bujará oslava končila a hosté pomalu odcházeli nebo byli odnášeni. Dospěl k závěru, že oficialitám učinil zadost a že je na čase odejít. Stejně lidi a jejich oslavy nechápal. A oslavovat konec jednoho a začátek nového oběhu Slunce, to mu připadalo obzvláště zbytečné.

Vyhledal tedy očima prezidenta a zamířil k němu, avšak do cesty se mu postavil León, prezidentův syn. Kachas s potěšením zjistil, že je prakticky střízlivý. León se mírně uklonil a tiše řekl:

„Velmi se omlouvám, as Kachasi, že vás zdržuji. Z nějakého důvodu vám to otec neřekl hned, musím tedy já. Nechce se mi spát a vy nemusíte.

Nevadil by vám menší rozhovor? Věřte, že bych si nedovolil vás zdržovat žádostí o dotaci na košťata. Jen bych rád, aby u toho byl otec. Jestli vás tedy mohu poprosit o chvilku strpení?“

„Nejsem proti. Jen kdybyste mohl požádat otce, aby konec oslavy trochu urychlil.“

León se jen usmál, kývl na pozdrav, otočil se na patě a zamířil k otci.

Kachasovi se jeho příliš přímá trajektorie moc nelíbila, protože každému 92
pak bude jasné, že konec večírku byl urychlen na jeho povel. Vzápětí však došel k závěru, že mírný projev moci nemůže být na závadu.

Zřejmě to však ve stejný okamžik došlo i Leónovi a zkazil mu tu radost.

Prudce uhnul doprava a zamíchal se do hloučku zpívajících a notně podroušených hlavounů. Vypadl na druhé straně, chvíli se proplétal mezi hosty, mířícími všemi směry, jen ne k východu, a pak zamířil k otci.

Kachas však tušil, čeho se bude rozhovor týkat. Patrně se od vedoucího projektu dozví to, co už věděl tři dny. To byl totiž ten důvod, proč měl špatnou náladu. Pozemšťanům se povedlo zkonstruovat něco, co žádné jiné civilizaci. Bylo to nevinné, ale v rukou pozemšťanů, kteří se množí jako kobylky, se to mohlo stát zbraní.

* * *

V šeru jedné z nesčetných laboratoří se znenadání objevil obrovský stín.

Stěny zářily jen velmi slabě, ale přesto se dalo jednoznačně určit, že jde o humanoida – měl hlavu, ruce, tělo, nohy... Ale evidentně to nebyl člověk.

Bezwinger!

Drobeček byl vysoký přes dva metry a díky mohutným ramenním kloubům měl na šířku jen o trochu méně. Na silném a krátkém krku seděla bezvlasá hlava, měla soudkovitý tvar a byla skoro stejně široká jako tělo.

Musela obsahovat obrovský mozek! Díky velkým očím, posazeným téměř na okrajích hlavy, vypadal trochu jako jistý druh žraloka, který kdysi obýval pozemská moře. Tvor měl čtyři ruce a zavalitý trup nesly silné a relativně krátké nohy.

Během jediné sekundy se Suave vzpamatoval z teleportace a byl připraven se bránit, ale nebylo to třeba. V termooděvu měl prakticky teplotu místnosti a čidla byla příliš jednoduchá, než aby zareagovala. Rychle se zorientoval a pak se v rychlém sledu přemístil na předem vybraná místa ve výzkumném komplexu.

Postupně tak aktivoval osm inteligentních náloží. Bomby nebyly nijak velké, ale dokázaly se v určitých mezích pohybovat a komunikovaly mezi sebou. Jejich inteligence se orientovala na aktivní skrývání se před pyrotechniky a nebyla nijak oslnivá.

Avšak jejich hlavní potenciál tkvěl v dokonalé vzájemné orientaci v prostoru a schopnosti umístit se tak, aby bylo při explozi dosaženo předprogramovaných parametrů šokové vlny. Pokud správnému umístění bránily okolnosti, bomby se pokusily splnit požadavky úpravou času jednotlivých explozí.

Když to Suave dokončil, byl čas na poslední část – energetický zdroj.

93

A tak se tam teleportoval.

* * *

Nakonec to musel Kachas vydržet skoro patnáct minut.

Sedl si do vyztuženého křesla určeného v podstatě pro něho, protože jiní bezwingerové se tu vyskytovali jen zřídka. Křeslo bylo vhodně umístěné a Kachas se dobře bavil pozorováním pokusu o „zrychlené“ ukončení oslavy. Zmatek byl značný, ale Kachas v tom viděl symbol – boj myslících bytostí proti entropi vesmíru.

Když se prezident se synem konečně usadili naproti němu, potlačit chuť se k proběhlé bitvě nějak vyjadřovat nebo jim za vítězství v lítém boji zatleskat. León dosedl, hned ale zase vyskočil, omluvil se a odběhl. Za okamžik byl zpět se třemi skleničkami a s nádobou podivného tvaru. Přes mléčnou hmotu prosvítal modravý obsah. Postavil před každého skleničku a nalil na centimetr jiskřící, vazké tekutiny.

„Já vím, že jste jeden alkohol před chvílí dopil. Ten byl náš. A teď zase něco od vás – zajisté poznáváte Tichou mlhovinu. Přivezl ji otec před třemi lety při inauguraci.“ Pozvedl skleničku a pateticky zvolal: „Nechť vaše mysl jiskří jako tato tekutina!“

Kdyby to nebyl Kachas a kdyby Leóna neznal, asi by se ho dotklo, jak překroutil jejich tradiční přípitek. Takhle se jen usmál – ano, tohle se někteří bezwingerové naučili od lidí – a přišel s vlastním: „Na dobrý spánek!“

Prezident se divil, čeho je Kachas schopen, ale radši to nekomentoval.

Humor se u bezwingerů prakticky nevyskytoval. Pak ale, asi z obavy z možného pokračování, rychle řekl:

„Můj syn si s vámi chce promluvit o závažném objevu, který učinil před pár dny jeho tým.“

* * *

Smysly bezwingera si snadno poradily s člověkem či dalšími mnoha druhy, jež byly v jejich područí. Ale dálková detekce robota nebyla snadná. To byla lidská vymyšlenost. Jiné civilizace nebyly tak posedlé snahou vyrobit svoji kovovou kopi . Tak se stalo, že se Suave zhmotnil na ochozu energetického jádra necelé dva metry od robota. Naštěstí za jeho zády.

Bohužel, žádný bezwinger – a Suave zvlášť – nebyl peříčko. Ochoz se pod náhlým „bodovým“ zatížením mírně prohnul a Suave by přísahal, že i trochu zavrzal. Robot to pochopitelně zaznamenal. A to byla smůla. Pro 94
něho!

Kdyby nepatřil Suave k vládnoucí rase, už by z něj byl škvarek. Takhle však došlo v robotovi k několika rozsáhlým zkratům a ještě dřív, než otočku dokončil, byl nepoužitelný. Suave ale potřeboval, aby po něm nezbyla ani molekula. Váhal jen okamžik.

Přistoupil k robotovi, pravohorní rukou uchopil jeho hlavu a zbývajícími třemi přidržel tělo. Zabral a hlavu mu utrhl za zvuku hodně se podobajícímu vytažení špuntu z láhve. Pak do vzniklého otvoru strčil levohorní ruku a zatlačil. Jiskřilo to, jak se prsty prodíral elektronickými obvody k energetickému zdroji. Když ho našel, zhluboka se nadechl, zavřel oči, pomalu vydechl a aktivoval nabíjecí režim. Tahle schopnost pocházela od osmimetrového plaza z planety blízko středu galaxie. Pozemský rejnok by vedle něho vypadal jako akumulátor vedle elektrárny. Během tří minut přišel robot o energetické zásoby.

Suave nedbal na brnění v levohorní paži, když ji vytáhl. Vrátil robotovu hlavu zpět – a zatlačil ji do trupu. Pustil tu vybitou baterku na ochoz a o krok ustoupil. Řekl si, že když už se stalo, že si trochu zatrénuje.

Přesměroval tedy všechnu energi do invazních orgánů. Postupně vyzkoušel všechny, co jich příslušník bojové kasty má. Soustředil se a robotí torzo se najednou vzpřímilo. Připažilo tak mocně, že se ruce vytvarovaly podle těla. Zaskřípalo to a robotovy nohy zajely do trupu.

Zanedlouho už nebylo tělo robota z kovu, ale bylo tvárné jako plastelína.

Také se notně zmenšilo – po zahřátí na vysokou teplotu a pod obrovským tlakem telekineze.

Na závěr si Suave nechal nejmocnější zbraň – lokální zakřivení prostoru. Vytvoření singularity, byť mikroskopické a na zlomek sekundy, vyžadovalo značnou energi . Padlo na to skoro všechno, co vysál z robota.

Ale co – když trénink , tak pořádný!

* * *

León podal Kachasovi epap. Zařízení nemělo s elektronickým papírem už nic společného. Bylo však tenké jako papír, a tak označení zůstalo zachováno. Kachas neměl nejmenší potíže sledovat levým okem epap a listovat v něm a pravým okem sledovat okolí a upíjet mlhovinu.

„Na co se to koukám?“ zeptal se a otočil epap k Leónovi.

„Myslíte ten zvon?“ ujistil se León. „Nebyl jste u nás dlouho... To je konečně fungující potravinový konvertor.“

„Aha,“ kývl Kachas. A protože byl informován, sekundu mu trvalo, než si uvědomil, že má následovat údiv. „To jako že vhodím kamení a vypadne...“

95
chvíli hledal něco typicky pozemského, „...řízek?“

Tu otázku slyšel León tolikrát, že se už ani nesmál. „Tak jednoduché to není. Možná kus vepřového, ale určitě ne osmažené. K tomu povede ještě dlouhá cesta... Ale o tom jsem mluvit nechtěl. Na dosažení plánovaných výsledků přece není nic zvláštního.“

„Aha,“ řekl Kachas již podruhé. Teď to teprve začalo být zajímavé!

Evidentně informátor neví o všem, co se v Leónově výzkumném centru děje. „Co jste našli převratnějšího, než způsob transformace neživé hmoty na poživatelnou?“

León se vyjádřil lakonicky – a Kachas leknutím málem upustil nedopitou skleničku.

* * *

Když po robotovi nezůstalo ani smítko, Suave pokračoval v úkolu.

Postupně umístil tři další bomby a na elektrické vedení umístil malé, ale šikovné zařízení. Naprogramoval ho podle energetických křivek, které získal z protokolů dosavadních experimentů. Zařízení pozná, až nastane zvýšení odběru v důsledku experimentu, a odpálí bomby. Bude to vypadat, že exploze je důsledkem pokusu. Energetickému zdroji se toho moc nestane, ale dojde k přepětí, které spálí všechny počítače v komplexu.

Pak ho napadla šílená myšlenka – co když vědátoři neumístili zálohy dat mimo komplex? Pak by byl tak důležitý objev ztracen. Nechtěl riskovat a spoléhat se na to, že časem by se stejně našel někdo další, kdo by znovu uspěl. Nemuselo to tak být. Bezwingerům se to opakovaně nepodařilo a dávno už to vzdali. Začalo mu vrtat hlavou, proč po něm nadřízení nechtěli, aby získal podrobnosti. Neuvědomují si snad, že s takovým zařízením bezwingerové získají skoro stoprocentní jistotu galaktické hegemonie? To určitě ne, tak hloupí nejsou. No, kde je ten háček?

Teď a tady asi moc nevymyslí. Rozhodl se však, že nic nenechá náhodě. Co když špatně pochopil rozkazy? Nedá se nic dělat – vrátí se na člun a přinese si záznamové zařízení. Jedno, na které se vejdou informace ze všech počítačů ve výzkumném komplexu, na palubě má!

* * *

Kachas nevěřil vlastním uším.

„Cože?“

„Opravdu, máme stroj času!“ zopakoval León nadšeně, protože ho Kachasova reakce potěšila. Vyjevený bezwinger – to je něco!

„Dokonce experimentálně ověřený,“ dodal a usmíval se.

96

„Vy už jste ho použili?“

„Jen na věcech a myších. Ale třetího chceme zkusit už trochu něco většího. Rád bych vás tam pozval.“

„Třetího? Tak to nepůjde! Třetího jsem pozván na zasedání rady našeho klanu. A taky čtvrtého a pátého. Je mi to líto, ale budete to muset vyzkoušet beze mne. Až se vrátím, popovídáme si... Děkuji, že jste mě informoval tak brzo, zmíním se o vás na radě.“

Tak tohle bude určitě jediný děkující bezwinger, pomyslel si León, ale nahlas vyzývavě řekl: „Doufám, že pátého nebude planetka obklíčena polovinou vaší flotily!“

Kachas zahrál uraženého: „Nebude, nebojte se.“ Odložil epap a ještě zkontroloval, že ve skleničce nezůstala z mlhoviny ani kapka. Zvedl se a s lehkým úšklebkem dodal: „Jsme tam už čtvrtého...“

„Pánové,“ zasáhl prezident, „dejte si pozor, o čem mluvíte! Mohlo by se to splnit.“

* * *

Suave postupně zkopíroval data ze všech počítačů do posledního bitu.

Potom se teleportoval na svůj člun a záznamové zařízení pečlivě uložil.

Spokojeně se protáhl v křesle. Úkol splnil na výbornou, je čas kontaktovat nadřízené.

„Seso,“ oslovil řídicí systém člunu, „přesuňme se do spojovacího bodu.“

Tím bodem byl myšlen prostor za hranicemi Sluneční soustavy. Zmenšila se tak možnost, že někdo z pozemšťanů zachytí jeho rozhovor s domovem.

Člun prudce zrychlil, nakrátko se zahalil do mlžného oparu a pak zmizel.

Minutku po odletu člunu se objevil další člun obdobné konstrukce. Byl schovaný za balvanem několik světelných sekund od planetky. V něm byl další čtyřruký. Spojení s velením bylo už delší dobu aktivní, tak jen řekl:

„Trvalo mu to dlouho, asi budou potíže! Právě odletěl. Podle rozkazu provedu kontrolu, případně to trochu vylepším... Konec.“

Více než světelný rok od Slunce se zhmotnil kosmický člun. Suave na nic nečekal a dal pokyn k navázání spojení s předsedou rady starších.

Chvilku trvalo, než se automatické systémy na centrální planetě bezwingerů dopracovaly do cílového přístroje. Na obrazovce se objevil nějaký nový sekretář.

„Zde Suave as Kachas, velvyslanec u pozemšťanů,“ představil se.

„Mohu mluvit s představeným? Chtěl bych nahlásit splnění úkolu.“

„Je mi líto, as Cabezón je na důležitém jednání. Ale informoval mě, vaše hlášení mám převzít já.“ Přelétl prsty pravé ruky – měl jen dvě, jak Kachas zaznamenal, takže to nebyl bojovník – po displeji mimo záběr kamery a 97
celkem zbytečně zahlásil: „Spojeno...“ Kachas to viděl taky.

Když si nahrál hlášení, sekretář o poznání přívětivěji řekl: „Je to trochu jinak, as Kachasi. Přehlédl jsem poznámku, že až se ozvete, mám náčelníka ihned informovat. Taky je tu žádost, abyste vyčkal na místě, že se s vámi spojí... Víte, to jednání mělo skončit už před čtvrthodinou, takže si myslím, že nebudete muset čekat dlouho. Vydržte. Zatím na shledanou.“

Obrazovka zhasla a na Kachase padla tíseň. To byl nepřehlédnutelný signál – prediktivní centrum mozku, které získali od příslušníků již zaniklé civilizace, došlo k nepříjemným závěrům. A už se do Kachasova vědomí tlačil jeden obraz za druhým – nejprve příčiny, potom předpokládané důsledky.

* * *

Macho as Cabezón neměl žádné jednání.

Seděl ve své kanceláři a nechal si zobrazit Kachasovo hlášení. Stačilo mu pár sekund, aby našel, čeho se obával. Vztekle praštil čtyřmi pěstmi do stolu a začal sprostě nadávat. Dával Kachasovi jména těch nejhloupějších tvorů, jaké na svém tažení Galaxií bezwingerové kdy potkali.

Když se trochu uklidnil, uvědomil si, že musí udělat to, co udělat má.

Zbavit se ho! Proč jen ten idiot musel kopírovat ta data, když mu to neřekl?

Nemůže mu teď říct, aby je smazal. Nikdy by neměl jistotu, že si neudělal kopi .

Cabezón byl přesvědčen o tom, že takové zařízení musí být zničeno, nejlépe i s objevitelem, a že informace o něm musí být odloženy někam hodně hluboko. Udělá pro to cokoliv! U sebe měl jistotu, že je nikdy nepoužije. A vzhledem k jeho dlouhověkosti, což byla odměna za vedení klanu, to tak zůstane ještě dlouho. Nechal si spojit jistou kosmickou loď a smutně, nicméně rozhodně řekl:

„Envido, je třeba jednat. Posílám vám souřadnice, kde najdete kosmický člun s Kachasem. Musíte ho odstranit – neposlechl mě a v podstatě zradil náš klan. Byl to dobrý bojovník, ale udělal neodpustitelnou chybu. Jedno si zaslouží – udělejte to rychle!“

Po potvrzení rozkazu druhou stranou však ještě dodal: „V žádném případě vám nesmí utéct. Napáchal by hodně velké škody, zejména ve vztazích s pozemšťany... Proveďte!“

* * *

Každý mladý bezwinger, který se měl stát příslušníkem klanu bojovníků, musel cvičit od rána do večera několik let. Nejen tělo. Mezi nejnáročnější 98

patřil trénink nově aktivovaných mozkových center.

Každý krok v bojeschopnosti byl podmíněn zvládnutím kroku předchozího. Čím mělo použití dané schopnosti dalekosáhlejší důsledky, tím déle trval výcvik a tím přísnější byly testy. Přitom se důraz kladl na paranormální schopnosti. Nejvyšší metou nebyla schopnost vytvářet trhliny v třírozměrném kontinuu, přestože se nerozvážným použitím dalo napáchat hodně škody. Mezi poslední aktivovaná a trénovaná mozková centra patřila schopnost dálkového vhledu, teleportace a předvídání blízké budoucnosti.

A právě prediktivní centrum vytrénoval Kachas nejlépe v ročníku. Teď se mu do vědomí draly nepříjemné obrazy, které ho nabádaly k odletu a hlásily, že mu jde o život. Ale předkládané příčiny nebyly příliš jasné a Kachas ztratil spoustu času. Když se nakonec rozhodl k činu, bylo pozdě.

Na sekundu se na obrazovce objevil vesmír a blížící se bojový křižník.

Pak v celém člunu vypadla energie. Kachas sice na postu velvyslance zpohodlněl, ale léta trvající trénink nezmizel – bylo to jako jízda na kole. V
okamžiku, kdy člun zanikal v plamenech exploze, byl už Kachas v kouli individuálního silového pole. Navíc dokázal telekinezí tlak explodujícího reaktoru využít k vystřelení se co nejdál od křižníku.

Ovšem o sekundu později mu došla marnost jeho počínání – byl v tom nejprázdnějším prázdném prostoru, takže teleportovat se neměl kam.

Rychlost jeho pohybu nebyla sice malá, ale křižníku těžko unikne. Navíc mu za chvilku dojde kyslík.

Pak učinil důležitý objev – vždyť se přece má kam přemístit. Na křižník!

Chtěl tak učinit, ale už to nešlo, křižník kolem něho vytvořil bariéru. Jevila se jako mlžná stěna nějakých padesát metrů od něj. A viditelně houstla. To proto, že se její průměr zmenšoval.

Věděl, že nemá šanci, ale přesto se pokusil vzdorovat, když se nyní skoro neprůhledná koule zmenšila na velikost jeho ochranného pole. Na okamžik se zdálo, že se další zmenšování zastavilo, ale pak bílá stěna pronikla jeho slabým, chvějícím se polem. Vypadalo to dokonce, že zrychlila.

Kachasovo prediktivní centrum, poháněné pudem sebezáchovy, šílelo.

Všem zúčastněným bylo jasné, že je konec neodvratný. Kachas věděl přesně, co se bude dít a že bude umírat mnoho sekund. Proto odpojil prediktivní centrum, zastavil dýchání i jiné orgány a veškerou zbývající sílu soustředil na vytvoření singularity. Největší, jakou dokázal – a která ho vzápětí pohltila.

* * *

Třetího ledna ráno se sešla skupinka pěti lidí, tedy základní tým, na kosmodromu v centrální Africe a odletěla na svou planetku. Ostatní měli 99

ještě dovolenou. León to udělal tak schválně, protože experiment bude tentokráte náročný, a kdyby se něco pokazilo, chtěl co nejméně obětí.

Dokonce se kvůli tomu pohádal se svým dlouholetým přítelem Bobinem, geniálním matematikem a duchovním otcem časostroje. Chtěl, aby zůstal na Zemi v bezpečí. Nakonec to musel vyřešit úskokem – obvolal tým a odletěli o tři hodiny dříve.

Teď však bylo vše připraveno a třikrát zkontrolováno. Obrovské kondenzátory byly nabity, stačilo stisknout startovací tlačítko. Všech pět se shromáždilo v centrále a León, jako vedoucí projektu, usedl ke stolu, na kterém ležel ovladač s jediným velkým červeným tlačítkem. Hlavní inženýr prohlásil, že tak musí vypadat první – a bude-li pokus úspěšný, tak i oficiální – použití časostroje.

Je to nesmysl, pomyslel si León, když si ke stolu sedal, nic oficiálního se dít nebude. Tohle nebude zveřejněno ještě hodně dlouho. A až se do toho vloží bezwingeři, tak možná nikdy. Rozhlédl se po tvářích svých kolegů a musel se na Petru usmát – tvářila se napjatě, jako by ji bolel zub. Uvědomil si, že váhá. Ale co, teď je pozdě na úvahy, je na čase to spustit. Jeho prst se na sekundu zastavil nad tlačítkem, ale pak ho rozhodně stiskl.

A celý asteroid se zachvěl.

* * *

Osmého ledna, krátce po východu Slunce, se videofon v prezidentově pracovně dožadoval pozornosti. Prezident dvaceti miliard lidí, viditelně sešlý a s kruhy pod očima, natáhl ruku a hovor přijal. Byl to šéf tajných služeb. Notnou chvíli jen koukal, zaražen prezidentovým vzhledem, ale pak konstatoval:

„Bezwinger je tu.“

„Děkuji,“ kývl prezident a zrušil spojení. Pak stiskl modré tlačítko na přístroji, čímž se spojil s kanceláří velvyslance. Sekretářka ho přepojila. Že je tam jiná, si ani nevšiml, sbíral sílu na následující rozhovor. Když se na obrazovce objevil velvyslanec, prezidentovy nervy povolily.

Žádný rozhovor se nekonal – byl z toho monolog. Prezident seřval bezwingera jako nejposlednějšího poskoka. Vykřičel na něj všechnu svou bolest ze ztráty syna, kterou prokazatelně způsobili tihle bezohlední a namyšlení otrokáři bez kousku zodpovědnosti. Nový velvyslanec neřekl jediné slovo a promluvil, až když prezident, celý udýchaný, vysílený a na pokraji pláče, zmlkl.

„Máte štěstí, že nejsem člověk, prezidente.“ Poslední slovo pronesl tak posměšně a štítivě, až se oslovený otřásl. „Touhle dobou byste byl patrně rozkládán na atomy černou dírou ve vaší pracovně. Vaši bolest chápu 100
a přeji vám soustrast. Jestli jsem to neřekl úplně přesně, pak mi promiňte.

Jsem ve funkci teprve čtvrtý den a mnohému se musím naučit. Například některá slova, která jste před chvílí použil, si budu muset dohledat ve slovníku.“

Prezident těžce řekl: „To raději ne.“ Nadechl se a o poznání tišeji dodal:

„Promiňte.“ Se zpožděním se mu roztřásla kolena, když si uvědomil, že bezwinger mohl svá slova splnit. Jako nejvýše postavený pozemšťan byl i s ministry a několika podnikateli přítomen ukázce dovedností čtyřrukých bojovníků a na rozdíl od průměrného občana věděl, že to není jen propaganda.

Bezwinger se mezitím rozhodl, vstal a rezolutně prohlásil: „Jdu k vám!“

O sekundu později stál v pracovně prezidenta a podával mu ruku.

Prezident byl z leknutí velmi svižný – vyskočil z křesla, a ač nerad, podání ruky opětoval. O teleportaci číst a být jejím bezprostředním svědkem jsou diametrálně odlišné zkušenosti.

Kachasův nástupce byl mladý, na první misi, nechtěl riskovat a neměl Kachasovy zábrany. Bez uzardění si proto přečetl prezidentovy myšlenky a zjistil, že ho jeho příchod překvapil a trochu i vyděsil. Musel konstatovat, že ho reakce druhového správce potěšila. Tak je to správné, pořád se ho bojí. Představil se proto podstatně mírněji, než měl původně v úmyslu.

„Jmenuji se Pinche as Envido, podle vašich zvyklostí by snad stačilo jen pane Envido... Vašeho syna i ostatních vědců je mi líto. Ať už jste zjistili ohledáním zbytků cokoliv, přiznávám – samozřejmě neoficiálně –, že v tom máme prsty. Kdepak, to by bylo nespravedlivé vůči ostatním. Jen jeden bezwinger v tom má prsty – Kachas! Nevím, co jste mu řekli, ale udělal to on. A zdá se, že tam v době výbuchu byl taky – nikde ho nemůžeme najít.“

Když si Envido uvědomil, že lže, podvědomě se celý vnitřně schoulil a připravil se na trest. Prezident si naštěstí ničeho nevšiml. Nevšiml si ani následného Envidova překvapení, když se žádná bolest nedostavila. Až tehdy si Envido uvědomil, že před nástupem funkce byl upraven.

Trest za lež byl součástí základního vybavení, s ním se bezwingerové rodili. Občan nemohl z úst vypustit lež nebo lživě jednat, aniž by to na něm ostatní nepoznali. U politiků však existovalo několik stupňů omezení důsledku lži – podle důležitosti funkce. A velvyslanci u podřízených druhů měli kontrolní centrum vypnuté úplně. To aby mohli jednat libovolně v zájmu svého druhu.

* * *

V centrále s červeným tlačítkem to zahučelo, jak přeprogramované řídicí systémy vyhnaly reaktor na maximální produkci energie. Jako by nebyl tři 101

sta metrů daleko! Celá planetka se třásla jako v agóni . Přepětí v elektrické síti bylo tak mocné, že se kabely trhaly z uložení a vyskakovaly ze zdí, stropů i podlah.

Pak explodovaly bomby. Protože nikdo, ani bezwingerové, neměli zkušenosti s časovým polem, měly exploze nakonec jiný účinek, než předpokládali. Protože většina bomb byla umístěna daleko od zdroje časového pole, byly v okamžiku exploze mimo kulovitou oblast selhání kauzality. Díky nadbytku energie se zhroucení příčinnosti odehrálo v mnohonásobně větší oblasti, než předpokládal Leónův experiment. Čím byla bezčasová oblast větší, tím pomaleji se rozšiřovala a tím větší vliv měla na náš prostor.

Milisekundu předtím, než se střetla s ohnivým peklem, dosáhla svého maxima a pro plameny představovala neproniknutelnou překážku. Síla explodujících bomb se od ní odrazila a spotřebovala se na skalní podloží výzkumného komplexu, v němž vyhloubila obrovský kráter.

Když se tři sta metrů vzdálený reaktor přemírou neodebrané energie roztrhl a rozmetal planetku všemi směry, výzkumnému komplexu nijak neuškodil – žádný už tam nebyl!

* * *

Posádka NUPAČe obhlédla Kuiperův pás a pár zákoutí okraje Sluneční soustavy a zakotvila ve volném prostoru, odpočívala a čekala na vhodnou chvíli k vyzvednutí Altara, Edity a Kachase. Karel se ve své kajutě začínal nudit, a proto se rozhodl, že se chvíli bude věnovat svému koníčku, historii.

I ostatní se věnovali nejroztodivnějším oddechovým činnostem.

A pak, v jediném okamžiku, idylka skončila. Celý hvězdolet se začal chvět a stupňovalo se to! Karel vyskočil od stolu, ale musel se přidržet stěny. Tlumiče inerce byly stavěné na obrovské přetížení, avšak neměnící směr. Teď byly k ničemu.

„Neši, co se děje?“ snažil se překřičet strašný hluk. Přitom už ale probíral možnosti. Napadlo ho, že se vedle nich vynořil ze subprostoru nějaký křižník. Vždyť jsou ale mimo letové trasy! Odpověď počítače ho naprosto šokovala.

„Nevím!“

Snad ještě horší než chvění a hluk bylo ticho, které se náhle rozhostilo.

Vydrželo jen dvě sekundy a hvězdoletem se rozezněl poplach. A do kvílení sirén se ozval povel počítače: „Zalehnout!!!“ Pro jeho procesory nebyl problém dát každému člověku jiný povel podle místnosti a situace, v níž se 102
právě nacházel. Kapitán nekapitán, na hierarchi velení nebyl čas. Karel sebou smýkl na podlahu.

Motory hvězdoletu silně zabraly a katapultovaly loď o pět set metrů dál.

Tlumiče inerce nedosáhly ani polovičního výkonu, takže nepobraly vše, a kdyby lidé nebyli včas varováni, bylo by mnoho těžkých zranění.

Bezprostřední nebezpečí pominulo a počítač podal kapitánovi hlášení.

„Pane, řítil se na nás obrovský kus skály. Právě nás minul! Nikde není nic jiného. Nevím, kde se tu vzal, ale útok to nejspíš není. Mám ho sledovat?“

„Ano, Neši, za ním! Vyhlas nejvyšší stupeň bojové pohotovosti.“

* * *

NUPAČ letěl vedle podivného skaliska a NSH prováděl pozorování. Na první pohled všechny zaujala „spodní“ část hory. Diametrálně se lišila od

‘horní‘ strany, na níž NSH nalezl budovy – byla hladká a měla tvar skoro dokonalé polokoule. A protože to opravdu byl jen kus skály, bylo jasné, že došlo k nějaké nehodě. Pečlivý průzkum staveb přinesl další překvapení.

„Jedna z budov si udržela atmosféru!“ oznámil NSH a zaostřil obraz.

„A podle detektorů jsou v patře pod povrchem živé bytosti. Podle velikosti usuzuji na lidi. Žijí, ale nepohybují se – patrně jsou v bezvědomí.“

Karel dlouho nepřemýšlel. „Dobře, je naší povinností je zachránit. Teď máme příležitost vyzkoušet gravitační kotvu. K čemu ses dopočítal, Neši?“

„Že do nuly je budeme brzdit skoro dvacet hodin. Plus mínus nějaké minuty – podle toho, jak přesně jsem mohl určit jejich hmotnost.“

„Dobrá, to se nedá nic dělat. Ale k letovým trasám to máme daleko, takže to nevadí...“

„Ano, za tu dobu se ke Slunci přiblížíme sotva o světelnou hodinu.“

„Tak do toho,“ kývl Karel a obrátil se na Alberta. „Jak se dostaneme dovnitř?“

„Použijeme standardní postup,“ nedal se logistik zaskočit. „Protože to vypadá, že o nějaké přechodové komoře si můžeme nechat jen zdát, budeme si ji muset postavit. Prostředky na to máme... Vezmeme s sebou také skafandry, ve skladišti jich je dost. Nemáme čím izolovat celou budovu, tak musíme dostat do skafandrů lidi. Nevíme, jak dlouho ta zřícenina vydrží vnitřní přetlak, takže tohle bude první úkol. Pak budeme řešit cokoliv dalšího.“

„To zní jako plán. Alberte, máš to na povel,“ usmál se Karel a odstartoval záchrannou akci. Jen co Albert opustil můstek, ozval se počítač.

„Detekuji pohyb, kapitáne,“ oznámil a přepnul zobrazení na bolometr.

103

„Byli jen v bezvědomí... Neši, zkus je kontaktovat... Alberte – opravdu jsou na živu, musíme to urychlit!“

* * *

Petra se jen zvolna vracela k vědomí. Hlava se jí točila a hučelo jí v uších.

Jak se jí zrak pomalu zaostřoval a s ním i myšlení, brzy sladila pohled na zničenou místnost a povalující se kolegy s nepříjemnými vzpomínkami, jež se draly na povrch. Konečně provedli pořádný experiment!

Rozhlédla se. Vypadalo to, že jsou všichni v pořádku, nikde ani kapka krve. Nedaleko někdo zakašlal, a když otočila hlavu, viděla Johanu, jak si pomalu sedá a přitom křiví tvář bolestí. Taky tomu neušla, pomyslela si škodolibě.

Tím si vzpomněla na Leóna a tep se jí zrychlil. Snad se mu nic nestalo!

Pak jí došlo, že by bylo dobré, kdyby u něho byla, až se probere. Raději ona než Johana. Zvýšila by tím své budoucí šance – León by jí to nezapomněl.

Opatrně se spustila na všechny čtyři a začala se proplétat mezi nepořádkem a kolegy až k Leónovi. Ona i Johana do něj byly zamilované až po uši. Mezi jedinými nezadanými děvčaty v týmu zuřila válka. Jedno ale nemohla Petra stále pochopit – jak může být tak inteligentní a vnímavý muž tak slepý, že jejich tichý boj nevidí?

Cestou přes kolegy do nich šťouchala a oni se probrali. Udivilo ji, kolik energie ji stálo dostat se z jednoho konce centrály na druhou. Už sotva pletla rukama nohama. Vypadám jako kočka, pomyslela si vesele, co právě vypadla z odstředivky. Než se dostala k Leónovi, i on se začal vrtět.

Poklekla u něho, a když otevřel oči, pomohla mu posadit se.

„Děkuju,“ stačil zašeptat, než se rozkašlal.

* * *

Zachráněné umístili do hermetického prostoru na ošetřovně.

„Kapitáne,“ ozval se NSH, „Jaroslav vzkazuje, že to prošlo hladce a všechno je zajištěno. Prý vás chtějí vidět, můžete přijít?“

„Dobře, už jdu,“ přikývl Karel a pomalu se zvedl. Pak si uvědomil, že všechna nebezpečí pominula, a přikázal počítači: „Neši, zruš pohotovost, skafandry už nepotřebujeme.“

Cestou uvažoval nad podezřelými souvislostmi. Dvě šílené události během tak krátké doby – nejdřív mimozemšťani, teď návštěvníci z budoucnosti. Jeho fantazie byla zahnána do kouta, naprosto pošlapána.

Ani se nepokoušel vymyslet, co by se mohlo stát do třetice.

104

Směr jeho myšlenek ho natolik zaujal, že jim chtěl dát čas. Proto nevyužil dobrodiní výtahu, ale sešel těch několik pater po schodech. Těsně před vstupem na ošetřovnu se dopracoval k závěru, který ho vyděsil – do třetice se něco podělá! A bude to něco stejně velkého jako předchozí dvě události.

Zahnal obavy, jimž dal lehkovážně nálepku 'nepodložené', a vstoupil.

Teď konečně pochopil, proč je ošetřovna tak rozsáhlá a proč si konstruktéři dali takovou práci. Skoro celé patro bylo možné rozdělit přepážkami z tvrzeného třístavového skla na hermetické prostory se samostatným vchodem – jen povelem počítači. Tyto prostory se mohly dále „ručně“
rozdělit stavebnicovými přepážkami na spoustu menších částí.

Trosečníci zaznamenali pohyb a líně otočili hlavy. Pak ale všech pět vyskočilo ze židlí jako na povel. Jedna z žen s krásnými kaštanovými vlasy na něho valila úžasně velké oči. Byly plné překvapení a zbožné úcty.

Karlovo podvědomí si zahrálo na strunu ješitnosti: kosmický vlk Tichý tu má zájezd fanoušků …

„Jmenuji se...“

„My víme, kdo jste, kapitáne,“ řekl rychle vedoucí skupiny a představil se. Potom představil i ostatní členy svého týmu a stručně mu vysvětlil jejich situaci. Karel už dál nemohl zadržet zásadní otázku:

„Čímpak jsem se proslavil, že mě znáte?“

„Věřte mi, že už jen ta drobnost, že vás známe, vás ovlivní. Při rozhodování se nevyhnete myšlenkám, které by vás jinak ani nenapadly.

Doufám, že mi už takové otázky nebudete klást. Řekněte to i posádce, prosím.“

„Moc se mi to nelíbí, ale uznávám, že je to správné.“

„Už jste přemýšlel nad tím, co s námi?“

„Možná jednou budu slavný, ale teď jsem jen zaměstnanec. Dopravím vás na Doru a pan Newman rozhodne, co dál. Jestli vám dá loď, kterou se vrátíte domů, nedokážu říct. Já bych to tak udělal.“

„A proč nás nedopravíte na Zemi a nepředáte vládě?“

„Nóó... myslím, že by to nebyl dobrý nápad. Myslím, že by vás donutili opravit váš stroj.“

„Těžko najdeme v dnešní době součástky k opravě. Většina shořela!“

„Nebuďte naivní, určitě by nějaký způsob našli.“

„Nejsem naivní – chcete říct, že Newman tohle neudělá?“

„Můj šéf není žádný svatoušek, to je fakt, ale jeho inteligence je zárukou, že ne.“

„Nebuďte naivní!“ vykřikl León, ale pak se opanoval a pokračoval klidně.

„Nesmíte zaměňovat, kapitáne, inteligenci a moudrost. Myslím, že za tu loď budeme muset něco vyměnit!“

Karel se zamračil, ale pak se krátce zasmál: „No jo, pane, víra je to, co 105
hýbe světem. Nechme se překvapit... Každopádně o vás bude dobře postaráno, jídla v hermetickém balení máme dost. Klidně si řekněte.“

„Děkujeme, kapitáne. Ten náš balvan tady necháte?“

„Gravitační kotva je teprve v plenkách a je slabá. Nemůžeme ho vzít s sebou. Je nepravděpodobné, že by ho tady někdo našel.“

„Dobře... Můžu mít ještě malou prosbu? Můžete na Doru vzkázat...“

„Ne. Jste ve špatné době – musel bych použít hodně drahou subprostorovou střelu. To by se určitě mému zaměstnavateli nelíbilo.

Vydržte, řeknete mu to osobně. Vy už umíte komunikovat subprostorem?“

„Neumíme. Ale v naší době jsou subprostorové střely za pakatel.“

Karel se rozloučil a odešel. León se vrátil ke stolu a všichni se posadili.

Pak se Matylas k Leónovi naklonil a zeptal se: „Proč mu neřekneš pravdu?!

Vždyť to umíme!“

León se usmál a zakroutil hlavou:

„Kdepak, to neumíme my, to máme od bezwingerů. Princip je víceméně jasný, ale zkonstruovat to nedokážeme. Takže je to stejné, jako když to neumíme!“

+ + +

106

2.3 Nezvaní hosté

NUPAČ přirazil k vesmírnému ostrovu a Altar, Edita a Kachas nastoupili.

Edita doprovodila Kachase do jeho kajuty a Altar zašel nejdříve na můstek.

Jen vstoupil, zvolal výhrůžně:

„Dejte mi toho kapitána do rukou!“

Když se Karel zvedl ze svého křesla, pobouřeně vykřikl:

„Kde se touláte, člověče! Máte pět hodin zpoždění! Byl jsem tu sám s mimozemšťanem a feministkou... Ještě jsem se nerozhodl, co je horší.

Ona je jak a on je z jiného světa!“

„Promiňte, pane. Bylo to zlé?“

„Nebavilo mě dokola vysvětlovat, že vezu syna domů, protože si s ním pozemští lékaři nevědí rady, že skafandr má kvůli nefunkční imunitě a že hlavu má takhle oteklou z léků.“

„Došlo k havári v jedné laboratoři, pane, a my jsme zachraňovali, co se dalo. Všichni přežili. Zachráněné jsme dopravili na Doru a hned jsme letěli zpět. Čekají tam na vás a všechno vám vysvětlí. Slíbil jsem, že víc neprozradím.“

„Aha,“ zchladl Altar, „zase to vaše jméno! A zase jste se připletl někam, kde byste být neměl, že?“

„Taky jste si toho všiml, pane?“

* * *

Protože bylo rozhodnuto, že bezwingera dopraví domů NUPAČ, dal Kachas s navigátorem během cesty na Doru za vydatné pomoci NSH dohromady souřadnice planety bezwingerů.

Nebylo to nic jednoduchého – museli na to přes astronomi , kde ale narazili na potíže se zobrazením, protože bezwingeři vnímali mnohem širší 107
spektrum radiového záření. Trvalo jim to skoro celou cestu. Na Doře se ještě zdrželi nakládkou zásob, ale potom konečně odletěli.

Kachas cestou vyprávěl posádce histori své rasy a nezapomněl na návštěvu a záchranu Země před více než tisíci lety. Básnil o federaci, popisoval rasy, které se připojily, a líčil zářnou budoucnost lidstva v ní. Na planetě Zemi by z něj byl veleúspěšný pohádkář...

* * *

Vše probíhalo, jak to Kachas Karlovi popsal.

Ihned po vynoření ze subprostoru se bezwinger identifikoval, a než se podsvětelnou rychlostí dostali ke čtvrté planetě, vše bylo připraveno. Když se NUPAČ přesunul do správné pozice, Kachas se rozloučil a teleportoval se do přijímací kanceláře klanu válečníků. Tam na něho čekal náčelník klanu techniků.

„As Cabezón nás čeká. Rychle si odložte skafandr a půjdeme.“

Když to udělal, náčelník vstal a pokynul rukou k širokým dveřím: „Je informován, vstupte.“

Kachas z jeho hlasu vycítil nebezpečí. Obezřetně vstoupil. Mohutný válečník, čtyřruký a děsivý, seděl za svým stolem a přísně si Kachase měřil. Na pozdrav jen kývl a pokynul příchozím do křesel pro hosty.

„Vítejte z cest,“ řekl Cabezón mírně a přitom Kachase upřeně pozoroval.

Kachasovi hned bylo jasné, že něco není v pořádku – o tomto pohledu a tónu náčelníka klanu válečníků se táhly legendy. „Vaše hlášení jsem si přečetl a vyslovuji vám uznání. Své úkoly jste splnil a cestu do našeho klanu máte otevřenou.“ Legendy nelhaly! Teď přijde to ale, pomyslel si Kachas.

„Ale ten závěr se moc nepodařil – hodně mírně řečeno… Chápu, že jste technik a nemáte ty správné instinkty, ale domníval jsem se, že jste prošel dostatečným výcvikem. Jako příslušníka mého klanu bych vás velmi přísně potrestal. Stejně ale vaše činy bez trestu ponechat nemůžu – za dané situace to však odnesou oni,“ prohlásil tvrdě a přitom ukázal zdviženým palcem pravohorní ruky ke stropu.

Kachase polilo horko – v tomhle se obyčejný bezwinger od člověka zase tolik nelišil. Zpytoval svědomí, ale pořád mu něco unikalo. Cabezón v něm četl jak v otevřené knize, protože hořce konstatoval:

„Vám to nedochází, že?“ Náhle však zvýšil hlas. „Co vás to napadlo, dovést je až na oběžnou dráhu naší planety??? Její poloha je strategická informace, kterou by neměla znát žádná civilizace… Zvláště když ještě nevstoupila do federace!“

Pak vstal, pokynul jim k odchodu a klidným hlasem je vyprovodil.

108

„Postarám se o to sám... Kachasi – vy si oddychněte a uspořádejte si své věci. Vrátil jste se právě včas – váš nový život začíná pozítří v devět.

Povolávací rozkaz jsem vám nechal poslat domů.“

Kachas poděkoval a s úklonou vycouval z kanceláře. Na chodbě pak odmítl nabídku svého bývalého nadřízeného na odvoz s tím, že si chce promluvit s přítelem z druhé kanceláře, jehož zná už několik let.

Už jako malý se Kachas chtěl stát válečníkem. Povyrostl a zjistil, že existuje funkce velvyslance u podřízených druhů. Jednoho dne se však jeho sen rozplynul – to když byl starším bratrem škodolibě informován, že velvyslanec musí být schopen lhát. Po měsících nejistoty se rozhodl, že velvyslancem bude stůj co stůj. Začal každý den tajně cvičit před zrcadlem.

Moc se mu to nedařilo, ale on vytrval. Po letech tréninku poznal své hranice a ta jistota jeho schopnosti ještě posílila.

Byl si naprosto jistý, že se dokáže přetvařovat, aniž by to bývalý náčelník prokoukl. Ale náčelník se nijak nevyptával, popřál mu úspěšnou kariéru válečníka a nastoupil do výtahu. Jen se za ním zavřely dveře a výtah se rozjel, Kachas se teleportoval pryč.

* * *

Karel seděl na můstku a neměl ze situace dobrý pocit.

Kachas zmizel a oni teď visí na synchronní orbitě nad hlavním městem nejen planety, ale celé rozlehlé federace. Jak by reagovali pozemšťané, kdyby se – byť ohlášen – pověsil cizí hvězdolet, řekněme, nad Washington?

Kasim to neviděl nijak dramaticky – přiletěli v mrňavé lodi a ne ve vojenském křižníku. Představovali jen malé nebezpečí. Kasimův klid však Karla vyburcoval a on přikázal, aby si všichni oblékli těžké skafandry, zatím bez přílby. Pak si sedl na své stanoviště a nesoustředěně pozoroval město pod nimi.

Kasim se uprostřed můstku snažil protáhnout, což byl v těžkém skafandru akrobatický výkon. Náhle se těsně vedle něj začal vlnit vzduch.

Karel si toho všiml a vykřikl, protože mu došlo, co se chystá. Kasim uskočil a vzápětí se s mírným zablesknutím vedle něj zhmotnil Kachas. Na obličeji měl něco, co vzdáleně připomínalo průhlednou plynovou masku. Tvářil se napjatě a huhlavě vykřikl: „Okamžitě startujte!!!“

Karel se na nic neptal a vydal povel počítači:

„Neši, rychle do subprostoru!“

„Provedu!“

„Na co čekáte?!“ ozval se bezwinger po pár sekundách netrpělivě.

„Chtějí vás zničit!“

109

„Naše kompenzátory potřebují čas na...“ začal Karel vysvětlovat situaci, ale Kachas uprostřed věty zase zmizel.

„Útočí z planety... střela zničena,“ hlásil NSH. A vzápětí znova:

„Křižník na kolizním kurzu... střílí... připravte se na náraz!“ Hvězdolet se silně zachvěl po nárazu raket do energetické bariéry a NSH si stěžoval:

„Tyhle mrchy laser odráží a antiprotony jsou pomalé – dvě mi prošly!

Zdá se, že testují, co vydržíme.“

Chvilku byl klid. Ale hned poté, co NSH ohlásil tři sekundy do subprostoru, zasáhl NUPAČe mohutný proud energie z křižníku. Dlouhý impuls mikrovlnného záření prošel štíty, odpařil plášť a přes třicet podlaží se propálil až k reaktoru...

* * *

Po odletu Karla s návštěvníkem vydalo předvídavé velení Sluneční gardy rozkaz k obrannému postavení kolem Země. Nic nezveřejnilo, jen koloniím předalo supertajným kanálem pár základních informací. Neřeklo nic ani svým velitelům – jen něco nekonkrétního o nespecifikované hrozbě.

Plukovník Tenký, přezdívaný 'Nitka', byl vysoký a strašně vychrtlý. Když se ho na to někdo zeptal, sváděl to na vojenskou stravu. Pro kondici vojáků v jeho postavení a věku nebyly řády už tak přísné, ale on cvičil jako za mlada. Přestože patřil k velitelům s šestým smyslem a kdekoliv se vyskytl, patřil k nejinformovanějším důstojníkům, teď ani on netušil, proč se už deset dní nudí na oběžné dráze.

Bylo krátce po obědě – vojenském obědě – a plukovník Tenký se oddával aktivnímu klidu. Říkal tomu 'byrokratická hodinka'. Vždy se našlo nějaké to lejstro, co bylo třeba vyplnit, či korespondence, na kterou bylo nutné odpovědět. Dneska mu ale práce vůbec nešla od ruky, nějak to drhlo.

Dospěl k závěru, že zavolá dceři, už ji zase tři měsíce neviděl.

„Rád tě vidím, jak se ti daří?“ zeptal se, když naskočil obraz.

„Ahoj tati – ani mráček!“

„To rád slyším… a vidím.“

„Koukám, že jsi zase v akci. Nikde se ale neobjevila žádná zpráva. Děje se něco?“

„Víš, že je to tajné... Pravdou je, že tentokrát to nevím!“

„Skutečně?“ divila se dcera. Znala svého otce a zdálo se jí to neuvěřitelné. Oči ho vždycky prozradily, ale teď v nich ty šibalské ohníčky nebyly. To je vážné, pomyslela si.

Jako by to přivolala! Lodí se rozezněl poplach. Stihl jen zvednout ruku na pozdrav a telestěna se přepnula do bojového režimu. Nemusel nikam běžet, celou loď tu měl jako na dlani. Stačila mu sekunda, aby se 110
zorientoval – dálkové snímače něco zachytily.

Řídicí počítač informace zpracoval. Místo hlášení si ale plukovník Tenký myslel, že sní. Notnou chvíli nevěřil vlastním uším – stroj, jehož inteligenční kvocient se vymykal lidským měřítkům, se ho ptal! Kvantový génius si nevěděl rady a zdálo se, že nemá daleko k nervovému zhroucení. A když se na telestěně zobrazilo, co nalezly optické senzory při největším přiblížení, málem to položilo i jeho.

Poplach totiž vyvolala šestice hvězdoletů, která se nejspíš právě vynořila ze subprostoru. Počítač obraz jednoho z nich okótoval: v kilometrech! Tyhle určitě nebyly pozemské. Vlastně ani lidské – žádná kolonie by nepostavila stroj desetkrát větší než největší výletní hvězdolet.

A navíc takových podivných tvarů. A ještě v šesti vydáních. Tenký konečně pochopil, na co tu tak dlouho čekali.

„Spoj se s velitelstvím a duplikuj jim všechny informace,“ přikázal Tenký počítači.

Stroje patrně vyhodnotily situaci a znova se daly do pohybu směrem k nim – k Zemi. Proč mu nadřízení nic neřekli! Jak má vědět, zda to je, či není útok? V malém okně v horním rohu stěny se objevil službu konající důstojník, byl bledší než jindy a hlas se mu chvěl. Na rozdíl od Tenkého se měl koho zeptat.

„Tak dlouho jsme si z toho děli srandu, až mimozemšťani dorazili! Je to útok, pane???“

„Jste vedle, jestli si myslíte, že mi velitelství řeklo, že čekáme na tohle!

Nevím, jak poznat útok. Bylo by ale hloupé zkazit první kontakt nějakou kanonádou. Připravte zbraně a čekejte!“

Mimozemšťané zaznamenali nabití zbraní a vyložili karty. Obraz hvězdoletů se zachvěl a zprůsvitněl.

„A do prdele!“ uklouzlo Tenkému.

„Přístroje nám kolabují, pane!“ vykřikl důstojník.

„Houby, přístroje jsou v pořádku, tahle změna je nám známa… Nic vám nebudu namlouvat – nemá smysl střílet, naše zbraně s nimi nic nezmohou.

Pořád je to tajné, ale jsou to patrně ti, co obsadili Bined!“

Dlouho bylo ticho.

„Vaše rozkazy, pane?“

„No... Z toho, co jsem viděl, je jim slitování s nepřítelem známo. Tak si zkusíme zachránit holé zadky – odstavte veškeré zbraně a vypněte všechny přístroje, kromě pozorovacích. Ať máme alespoň přehled o tom, co se kolem děje. Proveďte!“

Mimozemské hvězdolety znovu nabraly ostré kontury a zastavily se.

Vzápětí řídicí počítač hlásil, že se od nich oddělilo mnoho asi metrových koulí. Spočítal je a hned to bylo jasné – bylo jich právě tolik, co křižníků Sluneční gardy. Koule se daly do pohybu a počítač velitele informoval.

111

„Všechny koule jsou stejné, pane. Průměr 1,25 metru. Neobsahují žádný pohon ani zdroj. Nejspíš je ovládají z hvězdoletů – řekl bych směrové gravitační působení. Tedy něco, co pořád ještě neumíme. A funguje jim to skvěle, rychlost koulí se prudce zvyšuje. Při zrychlení tři sta gé předpokládám, že neobsahují nic živého...“

„Silové pole máme na maximum?“ ujistil se Tenký.

„Ano, pane.“

„Tušíte, pane, co to je?“ dorážel dozorčí důstojník, „Říkal jste, že už jste viděl útok na Bined.“

„Na záběrech, co nám velení ukázalo, nic takového nebylo. Odhadoval bych to na nějaký pekelný stroj... Pokud ale projdou našimi štíty, pak nechápu, proč taková námaha. Tak obrovské stroje musí mít nejmíň jeden kanón, který by nás rozmetal a našeho silového pole čtvrtého stupně by si ani nevšiml!“

„Všechny koule jsou z hvězdoletů nejen poháněny, ale také chráněny!“
skočil plukovníkovi počítač do řeči. Rozhostilo se ticho. Každý pozoroval obrazovky a přemítal o tom, jak dlouho ještě bude žít.

* * *

Náhle se obraz na telestěně rozdělil na dvě části. Napravo se zobrazila malá část Měsíce, a když počítač v samostatném okně obraz zaostřil, objevil se další mlžný hvězdolet. Tenhle byl ale mnohonásobně menší a diametrálně odlišné konstrukce. Tenký nečekal, až se ho dozorčí zeptá, a vykřikl:

„Tohle je přesně ta konstrukce! Tihle obsadili Bined!“

Netrvalo dlouho a strany se vyjasnily. Malý hvězdolet se přiblížil k šestici mimozemšťanů a vyslal dvojici střel. Všichni zírali na přímý přenos a drželi raketám palce. Tenký si povšiml, že jedna střela nenabyla ostrých kontur, ale zůstala v mlžném stavu. Chytré, pomyslel si, ať ježatý hvězdolet přejde do mlžné podoby nebo ne, bude zasažen.

Ale ani několik málem vykloubených palců nepomohlo. Mimozemské lodě zprůsvitněly a střely jimi prošly bez povšimnutí. Pak z napadeného hvězdoletu vystřelil silný, jasně červený paprsek, zasáhl malý hvězdolet a prošel jím na druhou stranu. Zdánlivě patová situace ale trvala jen krátce.

Paprsek začal měnit barvu a sytost. Určitě to souviselo se změnou jeho vlastností, protože když zezelenal a byl sotva viditelný, roztrhl malý hvězdolet vejpůl.

Než obě části malého hvězdoletu zanikly v plameni, bylo evidentní, že ztratily mlžnou podobu. Exploze zanechaly všechny v beznaději a Tenkého v úvahách o tom, že malé mlžné hvězdolety asi patří další civilizaci, která si 112
dělá na pozemšťany nárok.

Mimozemské hvězdolety několik minut vyčkávaly, zda se útok nebude opakovat. Ale když se nic nedělo, znovu opustily mlžný stav a pokračovaly ve zpracování Sluneční gardy. Útočné koule, které se mezitím skoro zastavily, prudce nabraly původní rychlost. Už to vypadalo, že se

'rozmáznou' o ochranné pole, ale jen to trošku zajiskřilo a koule jím prošly bez ztráty rychlosti. Každý se připravil na náraz a explozi – koule byla sice malá, ale měla značnou rychlost.

Náraz se však nedostavil. Jediným projevem byla tlumená rána, šířící se celým křižníkem. Počítač i bez rozkazu přepnul obraz na servisní kamery, které sloužily k ohledání poškozeného trupu při opravách. Koule pukla a obě polokoule byly přilepeny k trupu tlustou vrstvou bílé pěny. Ta však velmi rychle měnila barvu.

„Počítači, rozumíš tomu?“ vykřikl Tenký.

„Nerozumím, ale vím, co se děje. Pěna nejdřív posloužila jako airbag, potom jako lepidlo a teď tuhne.“ Na okamžik se odmlčel, ale pak zvolal:

„Něco proniklo dovnitř!“ a přepnul obraz do páteřní chodby. Opravdu – po stropě se všemi směry rozrůstala šedomodrá skvrna.

„Další nepochopitelná věc,“ konstatoval počítač, „je to útok, ale ta pěna venku narušení trupu překryla a zabránila úniku atmosféry. Něco jako agrese v rukavičkách...“

V zorném poli kamery se ukázal robot, kterého počítač vyslal na průzkum. Šedomodrá skvrna se rozrostla na několik metrů a postupně se měnila na chobotnici – do desítky směrů se natahovali šedomodří hadi a čeho se dotkli, to brzy pokryli.

Náhle se situace dramaticky změnila. Několik centimetrů čtverečních skvrny se oddělilo od zbytku, ukáplo na hlavu robota a děsivou rychlostí ho začalo pokrývat. Robot zapnul mikroskopické vidění, a než o sekundu později zkolaboval, stačil nahlásit, co mnozí už tušili.

„Jsou to nanoboti… pronikají do mě, žerou mě… a množí s...“

„Pane,“ ozval se počítač, „zdá se, že už se jen šíří, ale nemnoží. Stejně jich tu máme pár stovek milionů. Navíc ty potvory vykazují značnou inteligenci – evidentně vědí, kam se mají dostat. Brzy dorazí k energetickým zdrojům, ke mně a taky… k vám!“

Nastala vřava. Lodí se šířila hrůza – každého popadl děs z představy, že bude sežrán zaživa.

„Žádnou paniku!“ vykřikl Tenký přesvědčeně a počítač rozvedl jeho hlas po celé lodi v maximální hlasitosti. „Nikdo ani hnout! Nás žrát nebudou!

Jsou inteligentní, rozliší mezi lidmi a stroji... Zůstaňte na svých místech!“

Počítač ale neoklamal. „Pane! Říkáte to, ale sám tomu moc nevěříte.

Tohle nikdy nepochopím!“

„Co ty víš o moci naděje...“ nedal se Tenký zatáhnout do filozofické 113
debaty.

A skutečně následovaly scény jak z hororu! Šedomodrý proud vyvěral po celé lodi z kabelových kanálů a vzduchotechniky, kolem zapuštěných displejů a přepínačů na rozvodných panelech. Brzy lidi obklíčil – ale všichni si mohli oddechnout, nikoho nežral. Ba dokonce uhnul před prstem pito –
odvážlivce, který se ho chtěl dotknout.

„Pane, brzy proniknou i do mě... Co mám dělat?“

„Ty máš strach?“

„Mám zabudován něco jako pu. s.bez.ch..y, a.e mám ob.v. o vás!

Chrrr...“

Obrazovky na celé lodi zhasly. Vzápětí zhasla světla, protože vypadla elektřina. O sekundu později se rozhostilo naprosté ticho, protože také vzduchotechnika vypověděla službu. Všichni měli dost času se zamyslet nad tím, jak dlouho vydrží bez přísunu kyslíku. Pak se světla zase rozsvítila a šum vzduchotechniky zaplnil místnosti. Chvilku nato se ozval počítačový hlas.

„Lidé... Přebíráme vaši loď... Prosím, nepodnikejte odvetné akce, jsou bezpředmětné... Jen zvýší oběti na životech!“

Téměř ve stejnou chvíli se na všech hlídkujících hvězdoletech Sluneční gardy rozezněla siréna a všechny přepážky a dveře se uzavřely. Pak hystericky znějící počítačový výstup hlásil: „Spuštěna autodestrukce!

Pozor! Autodestrukce za jednu minutu... odpočet zahájen!“

* * *

Komunikátor nejdřív do tmy místnosti lehce cinknul, pak ale začal ječet jako pominutý: „Crr... Crrr! Crrrrr!!!“

„Lehni!“ zavrčel probuzený spáč a zvedl se na loktech. Komunikátor zaznamenal lidský hlas a ztichl, ale kdyby probuzený nestiskl přijímací tlačítko, začal by znova. Na obrazovce se objevil mladý voják se sluchátky a mikrofonem, tvářil se vyděšeně a rychle hlásil:

„Pane premiére, byl vyhlášen stav ohrožení a podle rozkazu nejvyššího velení je svoláno zasedání vlády. Vrtulník už je na cestě. Prosím za patnáct minut...“

Nemělo smysl se na něco ptát, evidentně víc nevěděl. Politik rychle vyskočil z vyhřáté postele, a když viděl, že vstává i žena, podvědomě se obrnil trpělivostí, očekávaje záplavu výčitek. Dělal, že ji nevidí, a tak rychle, jak jen šedesátník minutu po probuzení zvládne, se odbelhal do koupelny.

Když překonal odpor, umyl se studenou vodou a vyšel z koupelny, žena už v ložnici nebyla. Oblékl se, a když si vázal kravatu, uslyšel hluk vrtulníku, přistávajícího na zahradě. Hořce si uvědomil, že se už dávno neobléká tři 114
minuty jako za mlada. Vyšel z ložnice a po schodech sestoupil do vstupní haly.

Jeho katastroficky rozcuchaná žena stála u vchodu a čekala. Co se to děje, pomyslel si , co dělala, že není učesaná? Když k ní došel, zjistil neuvěřitelné věci – jeho žena se lehce usmívala a u botníku měl připravené ty správné boty. Rychle se obul – ale překvapením nebyl konec. Jeho žena mu podávala průhlednou krabičku s narychlo vyrobenou bagetou, z níž trčel ledový salát a proužky papriky. Beze slova mu krabičku podala a objala ho. Konsternovaně objetí opětoval – nepamatoval, kdy byla pro jeho ženu důležitější věc než vzhled. Rozespale zašeptala:

„Dávej na sebe pozor.“ Tu větu už neslyšel dlouhá léta.

Pod vahou okamžiku řekl nejněžněji, jak dokázal: „Miluju tě.“ A pak ještě dodal: „Tohle bude nadlouho, ale určitě budu nejslavnější předseda vlády v histori . Buď trpělivá a neboj se o mě.“ Pohladil ji po tom vrabčím hnízdě a na němou otázku v jejích očích odpověděl: „Uvidíš, za chvíli toho budou plná média. Chystají se převratné změny...“

* * *

Když předseda vlády spolu s ochrankou vystoupil ve druhém patře vládní budovy z výtahu, viděl jen nepředstavitelný zmatek.

Brebentění novinářů se mísilo s pokřikováním pobíhajících techniků.

Dělo se něco nepředstavitelného – technici bez rozdílu televizních společností společnými silami stěhovali množství techniky do největší zasedací místnosti v budově. Oba vchody navíc ucpávalo několik kameramanů.

Ještě zajímavější ale byly mlčenlivé tváře všude kolem. Několik lidí se opíralo o stěny, byli bledí, vyjevení a těžce dýchali. Další skupinka posedávala u fontánky, namáčela do okrasné vody kapesníky a chladila si čelo. Dva vojáci křísili toutéž vodou nějakou slečnu na podlaze.

Přistoupil k němu důstojník a hlásil, že se shromáždila celá vláda a že čekají jen na něj.

„Co se tady děje, majore???“

„V zasedačce jsou dva velcí mimáci a všichni tady šílí,“ odpověděl major pobaveně.

„No, to se nedivím...“ pokýval premiér chápavě a co nejpřímější cestou zamířil do sálu.

Když se prodral dovnitř, zjistil, že na pódiu stojí dva čtyřrucí bojovníci.

Ve všech směrech překonávali představu, jakou si udělal podle Kachasova popisu. S naprostým klidem pozorovali blázinec v sále a do okolí vysílali podivné odlesky. Premiér rychle pochopil, že jiskření jsou odrazy osvětlení 115
a novinářských blesků na silovém poli, které oba mohutní mimozemšťané měli. Rychle vystoupil na pódium a do mikrofonu zvolal:

„Prosím o klid... Promiňte mi zpoždění... Protože jsme všichni, zahajuji zasedání a vítám tady návštěvníky z hvězd... Něco málo o nich víme –
říkají si bezwingeři a jejich společnost stojí na kastovním systému. Toto jsou vojáci. Ostatní mají jen dvě ruce, skoro normální velikost hlavy a vzhledově se od nás moc neliší.

V jedné věci se však od nás liší všichni – dožívají se průměrně osmi set let. Dovolím si předpokládat,“ obrátil se premiér k hostům, „že Kachas předal všechny informace, které jsme mu poskytli, a že mi hosté rozumí, a tak si dovolím předat jim slovo...“

Rozuměli. Ten vyšší a v mnohem parádnější uniformě přikývl a přistoupil k uvolněnému mikrofonu. Levohorní rukou přidržel pultík a pravohorní rukou mikrofon trochu povytáhl a zvedl. Obě dolní ruce mu volně visely podél těla. Hlas měl hluboký a deformovaný, jak se snažil mluvit tišeji, než byl zvyklý.

„Dobrý den, pozemšťané. Jsem generál Poder as Hurón a byl jsem naší vládou zmocněn navázat s vámi oficiální styky. Co přesně se tím myslí, budeme probírat později – naši experti připravili návrh smlouvy o vašem přistoupení do federace planet, již jsme založili. Já bych vám pro začátek chtěl vyprávět příběh o naší návštěvě zhruba před tisíci lety...“

Sál zašuměl vzrušením a generál to probral od návštěvy u Mayů až do současnosti.

* * *

Generál domluvil a rozhlédl se po ztichlém sále. Jeden z novinářů, stojící u stěny, zvedl ruku, jak byl zvyklý, a několik dalších se nejistě přidalo.

Generál zaváhal, ale premiér mu přispěchal na pomoc.

„Takto u nás žádají o slovo. Když dovolíte, budu je vyvolávat.“ Když generál neprotestoval, premiér novináři pokynul. Ten se představil a položil opatrnou otázku:

„Jste mnohem vyspělejší, než lidstvo. Co si slibujete od nás?“

„Jsme vyspělejší v technice, to ano. Jenže jsme vás ztratili z dohledu na jednu generaci a kousek a vy jste – bez cizí pomoci – vstoupili do kosmu.

Pro nás je to nepředstavitelné. Myslím, že když vám předáme naše znalosti, smažete ten rozdíl do sta let. A potom se stanete tahouny pokroku ve federaci. Co se týče fyziologie, je to výsledek úprav. Vydali jsme se cestou kopírování přírody. Jak objevíme něco, co se hodí k prodloužení života jedince nebo ke zvýšení schopností našich bojovníků, použijeme to.

Proto mají naši bojovníci tak velkou hlavu – aby se tam všechno vešlo.

116

Pokud je mi známo, bezwingeři jsou jediní, kdo k tomu našel odvahu.“

Generál sám pak ukázal na dalšího novináře v zadní řadě.

„Lidi bude zajisté zajímat federace, o níž jste se zmínil na začátku. Mohl byste, aniž byste zabíhal do podrobností, k tomu říct něco bližšího? Co si pod tím máme představit?“

„Můžu. Je to jednoduché: po podpisu smlouvy si vyměníme velvyslance.

My budeme moci k vám, vy zase k nám. Největším překvapením pro nás byl turismus. To bezwingeři ani jiné rasy neprovozují. Představte si ty možnosti... Zároveň před tím nelze zavírat oči, musí předcházet změny ve společnosti. Ujišťuju vás, že s každou další rasou ve federaci se změnil i život bezwingerů. Všude ve vesmíru platí, že kdo se nepřizpůsobí, bude mít potíže. Z informací, které jsme měli k dispozici, mi připadá, že cestování je pro lidi vášeň. A právě pro ten volný pohyb po federaci budete muset udělat víc než pro cokoliv jiného."

„U nás federace představuje samosprávné celky se společnou vládou.

Budete nám vnucovat své zákony?“

„Je jasné, že kromě techniky máme také víc zkušeností s řízením společnosti, ekonomikou – a tak dále. Ale na druhou stranu máme tak rozdílnou fyziologi , že si nedokážu představit, že bysme vám něco... jak bylo to slovo? Vnucovali. I s tím už máme zkušenosti – fyziologie a způsob uvažování determinuje společnost takovou měrou, že nějaké hromadné přebírání pravidel či zákonů nefunguje. V podstatě lze předávat jen zkušenosti a do hloubky jít jen ve vybraných oblastech. Ty musíme nejprve nalézt. Čím více, tím lépe – ale to bude na expertech. Teď mě ale napadla jedna oblast, kde vám zákony vnucovat budeme – a alespoň některým se to bude líbit... Fyzika."

Když lidé, které generálova slova nejprve trochu vyděsila, pochopili vtip, ulehčeně se zasmáli. Netušili, že to byl první a poslední vtip, který od bezwingerů slyšeli. Další otázky a odpovědi probíhaly v uvolněnější atmosféře ještě asi deset minut, než to premiér utnul.

Viděl na členech vlády, jak jsou nervózní, jak se drží zpátky zuby nehty a brzy by explodovali. On sám byl jako na trní – podle pozorování ze satelitů i povrchu jsou lodě Sluneční gardy na svých místech, ale žádná z nich na volání nereaguje. Jediné spojení, které se uskutečnilo po dlouhém mlčení od obsazení lodí na oběžné dráze, bylo před třemi hodinami: žádost hraničící s příkazem, požadující svolání planetární vlády. Potřebovali se zeptat generála na to, co bezwingerové udělali jejich lodím a především posádkám. A ne mu klást hloupé otázky, jako zrovna teď – 'Kolik u vás máte náboženství?'.

Premiér jen doufal, že i tahle čtyřruká bestie by se nechovala tak uvolněně, kdyby posádky nebyly naživu. Stav politiků už byl ale kritický a bylo nebezpečí, že se generála zeptají na osud Sluneční gardy. Ať už je 117
situace jakákoliv, bylo by dobré to utajit. Novináři by z toho udělali vlastizradu a to, že by s tím vláda těžko něco udělala, by nikoho nezajímalo. Raději to přenechme historii!

Když generál odpověděl na další předůležitou otázku, přistoupil premiér tak blízko, jak se jen odvážil, a zakryl mikrofon. Co nejuctivěji požádal generála o ukončení debaty a vysvětlil mu, že by s ním rádi pokračovali za zavřenými dveřmi. Generál přikývl a uvolnil pultík. Premiér si mikrofon sklonil a vysvětlil situaci. Novináře naštval, ale členové vlády si oddechli.

K jeho sluchu dolehly namyšlené a arogantní poznámky novinářských es a on došel k závěru, že jim předvede studenou sprchu.

„Ještě moment, rád bych pánům novinářům sdělil něco důležitého...

Před necelým měsícem nabyl účinnosti zákon 256. Bylo kolem něj dost křiku – opět ty století omílané řeči o důležitosti nezávislých médií a svobodě tisku. Brzy to ale utichlo, protože odborníci došli k závěru, že skoro o nic nejde. Ale to je omyl! Staré dobré pravidlo 'Kdo řve, neslyší'

fungovalo i nyní. Současně s tímto zákonem totiž došlo k úpravám i v dalších zákonech, které ale zůstaly bez povšimnutí.“

Znovu se zhluboka nadechl a pokračoval.

„Vřele všem médiím doporučuji, abyste si zákon 256 prostudovali v souvislostech, protože ty změny – to byla příprava na dnešní den...

V zásadě činí novináře trestně zodpovědné za obsah a formu zveřejněných článků v případě, že na jejich základě dojde k ohrožení či poškození majetku či osob. Takže například vaším článkem o bezwingerech vzbudíte dojem, že brzy dojde k válce – nebo něco podobného. Je jasné, co by následovalo.

Vážené mediální mocnosti, vemte laskavě na vědomí, že zákon konečně reflektuje moc, kterou mají novináři v rukou. A že skončila doba beztrestnosti. Proto byste se měli maximálně omezit na fakta a zdržet se novináři tak oblíbených úvah 'co by kdyby'. Úplně stačí, že už více než sto let krmí filmový průmysl několik generací bojem s mimozemšťany. Běžný občan je tak zatížen představivostí filmařů, že informace o bezwingerech dost připomíná pohyb se svíčkou po muničním skladu. Takže opatrně!“

Premiér odstoupil od mikrofonu, gestem vybídl generála, aby ho následoval, a spolu s vládou opustili sál.

* * *

Zavedli generála s pobočníkem do malé zasedačky, dobře chráněné proti i těm nejméně pravděpodobným způsobům odposlechu. Všichni se postavili ke svým křeslům, premiér se bezwingerovi mírně uklonil a řekl:

„Pane generále, přijměte moji omluvu – nemáme pro vás vhodné křeslo.

118

Pokud budete chtít, zůstaneme stát také.“

„Není třeba, chápu to... Prosím, klidně se posaďte,“ počkal, až tak učiní, a pokračoval. „Také rozumím přesunu do soukromí. Nuže, stav vašeho vojska je následující: všechny lodě na oběžné dráze jsou v naší moci.

Myslím to technicky a ujišťuji vás, že na žádné lodi není jediný bezwinger.

Všichni vaši vojáci jsou v pořádku. Víte, nemáme zájem ničit hmotné statky.

Ach – kromě jednoho vojáka, který neunesl tíhu situace a provedl... spáchal sebevraždu. Špatný výcvik, řekl bych... Vaše otázky?“

„Ministr obrany. Mate mě vaše klidné a vstřícné jednání. Přitom jste se zachovali agresivně a hned po příletu zaútočili na naše lodě.“

„Ale to spolu úzce souvisí – jsem klidný, protože mám krytá záda, jak tady u vás říkáte. Připojíme vaši civilizaci k naší federaci, ať se vám to líbí, nebo ne. Chápu, že je to nepříjemné a určitě to označíte za násilí... Dobře, je to násilí – ale když už, tak ať nejde o život, ať při tom neničíme pracně dosažené hodnoty.“

Generál se rozhlédl po lidech a přes jeho velmi oválný obličej přeběhla drobná vlna, která se dala považovat za náznak úsměvu. „Neměl jsem možnost nastudovat lidskou mimiku, ale vypadá to, že některé věci jsou společné všem humanoidním rasám. Je-li můj úsudek správný, zdá se, že jste z toho, co jsem řekl, dost... vyjevení.“ Krátce se zamyslel a po chvíli nasadil jednoznačně vítězoslavný výraz:

„Už vím proč! Patrně mluvím jinak než vaši vojáci. Teď jsem si to uvědomil – prošel jsem si vaši historii a řeknu vám, že tolik válek nenajdete u žádné jiné rasy, co jich známe. Vy prostě očekáváte, že budeme ničit...

plenit, že vám budu vyhrožovat, dávat vám ultimáta. Pak je namístě vysvětlení... Přestože jsme si tolik podobní, u nás nikdy nebyly konflikty v takovém rozsahu. Nezapomněli jsme na to, jací jsme byli, ale změnili jsme se. A víme, co nás změnilo – vesmír! Poletujeme po Galaxii přes tisíc vašich let a zjistili jsme, že skutečným nepřítelem je chaos. Dokonce pro něj máte ve fyzice pojmenování..."

„Ministr pro vědu. Myslíte entropi ?" přispěchal ministr na pomoc, když viděl, že se generál zasekl.

„Ach ano, děkuji. To je přesně ono! Setkali jsme se s mnoha podivnými jevy, které přímo ohrožují uspořádanost všeho. Před nějakými šesti sty lety jsme objevili oblast o rozloze desítek slunečních soustav. Její pochopení nám zabralo skoro... přibližně tři sta let. A dalších sto let nám trvalo, než jsme jejímu rozšiřování dokázali zabránit.“

„Prosím vysvětlete,“ ozval se v ministrovi pro vědu výzkumník. Úplně zapomněl, že mluví s nepřítelem.

„Líbíte se mi, touhu po vědění mám rád... Já vám ale dokážu pouze interpretovat příměr, kterým nám to popisoval jeden vědec: prý to vypadalo jako díra v lodi, kudy uniká vzduch. Díra nebyla vidět a to, co unikalo, byly 119
fyzikální zákony našeho vesmíru. Zůstávala jen čirá entropie, která měnila hmotu i energi v nic. Toho vědce jsem znal a dokážu to posoudit – když dodal, že nakonec mizela i ta entropie, měl v očích děs.“

„To je úžasné, ale prosím zpět k našemu jednání,“ zasáhl premiér a zamračil se na zvědavého ministra.

„Ano... Chtěl jsem tím říct, že bezwingerové válčí jen s vesmírem, ne s jinými rasami. Všechny ty věci, co jsme na svých cestách našli, nás vedly k takovému nasazení v honbě za znalostmi a schopnostmi, že jsme zatím nenašli žádnou civilizaci, jež by nás v něčem převyšovala. Jak už jsem říkal, dokonce jsme se odvážili ke změnám genofondu. Každý jednotlivý příslušník klanu bojovníků po úpravách a dokončení výcviku dokáže věci, které vy dneska nedokážete ani pojmenovat. Kdo dál?“

„Ministr zdravotnictví. Nevidím žádnou masku či něco podobného. Jak zajišťujete ochranu před našimi viry a jinými nebezpečnými látkami?“

„Ptáte se dobře, to je důležitá věc. To, co vypadá jako uniforma, je ve skutečnosti bojový skelet. Ten vytváří kolem mě silové pole. Každý bojovník takové pole dokáže vytvořit sám, ale proč se unavovat, že? V silovém poli jsem jako v bublině, kam skafandr přivádí filtrovaný vzduch z okolí.“

A v tu chvíli to premiérovi došlo – už před odchodem ze sálu s novináři neviděl kolem generála žádné odlesky. Proboha, on to pole vypnul! Premiér vyskočil a vykřikl:

„Že vy jste to pole vypnul schválně!“ Všichni u stolu se lekli a jen pomalu jim to začalo docházet. Generál přijal odhalení s naprostým klidem a teprve po minutě uvolněně řekl:

„Je to tak... Však jsem při besedě říkal, že vaše obliba v turistice bude vyžadovat největší oběti. Existuje pouze jediná – nehumanoidní – rasa, jejíž planetární soustava je od objevení v karanténě. Všechny rasy ve federaci sdílí jedno prostředí, všichni se musí přizpůsobit. Teď jsou na řadě lidé... Pane předsedo, po obsazení vašich lodí jsme si vypůjčili vaše paměťové zařízení, vlastně několik, a ta jsme naplnili mnoha informacemi o federaci, o nás a všech ostatních rasách. A také tam naleznete smlouvu o přistoupení ve vaší řeči. Vaše lodě si ještě ponecháme, jen uvolníme komunikaci. Myslím úplně – co svým vojákům dovolíte, už bude na vás.“

Po těchto slovech se uprostřed stolu zhmotnila bedna velikosti krabice od bot.

„Poslední věc: mezi informacemi naleznete také volací frekvence pro přímé spojení se mnou. Zůstáváme na oběžné dráze. Čím dřív smlouvu o přistoupení prostudujete a připravíte k podpisu, tím dřív spolu budeme jednat o dodávce potřebných léků. Máme s sebou několik vědeckých týmů – naše počítače a naše znalosti jsou zárukou vyřešení jakékoliv situace, která může nastat – například při mutacích u nás jinak běžných chorob... Na shledanou.“

120

Ještě jednou přelétl pohledem všechny politiky, lehce se zablesklo a generál zmizel. Pobočník, který celou dobu stál za generálem, se postavil do pozoru, kývl na pozdrav a zmizel také.

+ + +

121

2.4 Dobře naložený poustevník

Hvězdolet se chvěl, třásl, sténal, skřípal, kvílel, drnčel, bručel a vůbec všelijak kladl odpor.

Narušená konstrukce, přesněji díra přes tři desítky podlaží, byla překážkou, od níž se chvění motorů odráželo do všech směrů místo toho, aby se šířilo k pólu, kde se obvykle eliminovalo stejnou vlnou v protifázi.

Bezwingeři stříleli přesně – energie paprsku směřovala k reaktoru NUPAČe jen s nepatrnou odchylkou, ale až k němu se nedostala. Vstup do subprostoru přišel v posledním okamžiku. Od exploze je dělila sotva desetina sekundy. Energie ale stačila k narušení rozvodů a pláště reaktoru.

Kdyby NSH neblokoval signály bezpečnostních systémů, už dávno by byl reaktor odstaven a hvězdolet by opustil subprostor. Nikdo si netroufal předpovědět, jak dlouho ještě tento stav vydrží.

Když vystoupili ze subprostoru v soustavě bezwingerů, začal NSH
provádět standardní pozorování nejbližšího okolí. Zjistil, že jejich soustava je mnohem větší než soustava Slunce. Tomu odpovídal také prázdný prostor – nejbližší hvězda byla víc než šest světelných let daleko. Museli se dostat mimo tento prostor, protože ho podle Kachasových slov jejich bezpečnostní systémy pokrývaly celý.

Poslat napřed sondu, která by se vrátila zpět s informacemi o situaci v místě výstupu, samozřejmě nemohli. Zbývala jediná možnost, jak minimalizovat riziko srážky – opustit subprostor v koróně cílové hvězdy.

Koróna byla dostatečně řídká, aby dovolila pozorování okolí hvězdy a dostatečně teplá, aby znemožnila výskyt pevných těles.

Jenže právě vysoká teplota nedávala na pozorování moc času.

Hvězdolet musel vyslat před sebe rušičku alfvénových vln, jež zásadně snižovala teplotu plazmatu a dovolila setrvat v koróně o dvě sekundy déle.

Potřebná vzdálenost rušičky od hvězdoletu však bránila komunikaci, protože žhavé plazma pohltilo jakékoliv záření prakticky okamžitě.

Manévr tak byl sázkou do loterie. Rušička se snažila pohybovat po 122
naprogramované dráze a hvězdolet se musel udržet v úzkém a nestabilním tunelu se sníženou teplotou.

* * *

Vypočtený čas se chýlil ke konci.

Ohlušená posádka se nacházela ve stavu naprosté letargie, kam ji uvrhlo jedenáct hodin skřípění, dunění a vrzání. Kakofonie, před níž nebylo úniku a která z lidí vyháněla jakoukoliv smysluplnou myšlenku. Ještě horší byly neutuchající vibrace, které útočily na každou buňku a chvílemi na kůži předváděly stojaté vlnění. Nic z toho nebylo možné na chvíli vypnout, aby to lidi probralo. Ani nemělo smysl pouštět sirénu.

NSH udělal něco, co se pak nadlouho stalo předmětem vášnivých diskuzí – bez varování vypnul světla. Byl to šok! Tři sekundy v naprosté tmě probraly každého. Rázem se zdál hluk dvojnásobný. NSH zase rozsvítil a lidi informoval, že se mají připravit na opuštění subprostoru.

„Vypouštím rušičku,“ hlásil NSH a snažil se ten kravál překřičet. Chvíle napětí – a byli venku. Zase měli štěstí a mohli opustit korónu dřív, než rušička shořela. Byl to její osud. Teď jim ve skladu zbývala už jen jedna.

Hluk změnil spektrum, ale moc se nezmenšil, protože NSH spustil raketové motory na nejvyšší výkon. Hvězdolet opustil subprostor desetinou rychlosti světla a bylo třeba se co nejrychleji od hvězdy vzdálit. Když dosáhli šesti desetin a motory se zastavily, všichni slastně vychutnávali to ticho.

„Soustava má čtrnáct planet,“ hlásil NSH. „Nejbližší je šestá planeta, k níž touto rychlostí doletíme za necelou hodinu. Další rozkazy, kapitáne?“

„No...“ váhal Karel nad odpovědí, „nerad to říkám, ale můžeme ještě zrychlit?“

„Pane, pokud se bezwingerové za námi vydají, jsou tu každou chvíli.

Pak nemáme šanci. Pokud ne, nespěcháme. Navíc vibrace motorů poškozují reaktor mnohonásobně víc právě při vyšších rychlostech.“

„Dobře, Neši, nech to tak... Poslal jsi techniky na ohledání?“

„Ano... První informace nejsou dobré, ale pátrají dál.“

* * *

Pozemšťané nemohli tušit, že nějakou snahu bezwingerové měli, ale v pronásledování jim zabránil jejich tisíciletý předstih.

Subprostor totiž nepoužívali už takových pět set let. Hodně času ztratili v domnění, že pozemšťané umí to, co oni ne – zacelit pátý rozměr bezprostředně po vstupu hvězdoletu. Než si uvědomili omyl a prohledali 123
archivy, subrostorový tunel po NUPAČi se definitivně uzavřel.

Protože však z Kachasova hlášení věděli, že pozemské hvězdolety jsou pomalé, byl závěr jasný – vyšlou bojové hvězdolety hned a Karel nestihne Zemi varovat.

* * *

NUPAČ přešel na oběžnou dráhu šesté planety a NSH zahájil průzkum.

Všichni byli na svých stanovištích a procházeli zprávu o stavu hvězdoletu. Bylo to zlé a ještě horší. Paprsek musel nést neuvěřitelnou energi , protože se dostal tak hluboko za pouhé dvě sekundy a přitom měl průměr víc než metr. Vzniklé teplo ale působilo mnohem dál a celé metry stěn se zhroutily nebo zkroutily. Navíc procházel pod nejhorším z možných úhlů – napříč podlahami, stěnami, ale i nosnými žebry. Kam nedosáhlo teplo, dosáhly mechanické síly a vytrhaly stovky spojů. A dvanáct hodin vibrací vše ještě zhoršilo.

„Pane,“ obrátil se NSH na Karla, „ve skutečnosti je to ještě horší.

Problém není jen to, jak nás zasáhli, ale hlavně to, co zasáhli. Trefili se totiž do dílenských prostor! Nejenže zničili tiskárnu, ale také zásobníky materiálů. Máme sice ještě druhou tiskárnu, ale ta nevyrobí předmět větší než metr krychlový. Pokud dokážeme loď opravit, pak to bude trvat pár měsíců. A to ještě za předpokladu, že se podaří najít potřebné materiály a vytěžit je. Stejně to nebude oprava, ale lepení vrabčího hnízda.“

„To by mě zajímalo, Neši, co ty víš o vrabcích,“ pokusil se Karel zlehčit situaci.

„Pane??? Právě jsem vás informoval, že...“

„Slyšel jsem! Co se dá dělat,“ konstatoval Karel rezignovaně. Pak se ale otřepal a změnil téma: „Jaká je situace pod námi?“

„Prostředí na šesté planetě není zrovna příjemné. Atmosféra nedýchatelná, velmi nízké teploty, zvýšená gravitace a vysoká radiace. Tam přistát nemůžeme. Budeme muset provádět opravy ve vesmíru a dolů posílat pro materiál automatické dopravníky. Ale máme jen dva malé. Bude to pomalé a navíc budou problémy s energií...“

„A co planety blíž k hvězdě?“ zeptal se Kasim, když konečně strávil špatné zprávy.

„Prvních pět planet je momentálně na druhé straně hvězdy. Jednička a dvojka nemají atmosféru, trojka vypadá jako naše Venuše... Čtvrtá a pátá planeta jsou v pásmu života, mohly by být vhodné. Jenže v našem stavu se k nim těžko dostaneme.

Veliteli, stav hvězdoletu je vážný – podle zjištěných údajů máme k explozi reaktoru velmi blízko. Když se pokusíme vybičovat motory ke vstupu do subprostoru, je exploze jistá. I ty dvě a půl hodiny letu normálním 124
prostorem jsou velmi nebezpečné! Vibrace dosahují takové intenzity, že hrozí rozsáhlé poškození konstrukce. Jde i o důležitá místa jako sklady paliva, sklady potravin a kuchyně. Vibrace by dokonce ohrozily i mě..."

Karel soustředěně sledoval na obrazovce snímky a grafy, jimiž NSH svá slova doprovázel, ale najednou se mu rozhoupal žaludek a zatočila hlava.

Hlas počítače se rychle vzdaloval a zrak se mu zamlžil. Měl pocit, že padá nekonečným bílým tunelem. Ve snaze o stabilitu se rychle v křesle opřel, jenomže moc to nepomohlo – něco podivného se dělo i s vnímáním těla.

Posledními zbytky vůle se snažil ovládnout žaludek, ale i tento pocit rychle mizel. Zdravotní senzory varovaly NSH a ten vyhlásil poplach.

Kasim, jak mu jen těžký skafandr dovolil, přiskočil ke svému veliteli, otočil křeslo, Karla popadl, položil ho na podlahu, klekl si a sklonil se k němu. Než ale stihl něco podniknout, začal Karel zase vnímat tělo i okolí.

Do tváří se mu vracela barva, žaludek se uklidnil a on si uvědomil, že leží na podlaze. Kasim si změny všiml, narovnal se a Karel se posadil.

„Veliteli, co se stalo? Už jsem vám chtěl dát umělé dýchání...“

Karel se kysele usmál, zvedl ruku v omluvném gestu a nejprve řekl počítači: „Neši, zruš ten poplach. A odvolej i zdravotníka, tohle byl technický problém!“ Pak se podíval prosebně na Kasima, který se mezitím postavil, a natáhl k němu ruku. Kasim mu pomohl a Karel ho s lehkým úšklebkem informoval.

„Zase ten mimozemšťan... Anděl... Hodně blbý jméno – ale zdá se, že měl na mysli 'anděla strážného'.“

„Je tady?“

„Žádný tlak na zátylku jsem necítil. Udělalo se mi špatně a bylo to.

Nevím... možná že poslal svou kopi a ta ten pocit nevyvolává. Je to vážně divný...“ Pokýval hlavou a sedl si do svého křesla.

„Neši, mám nové rozkazy – provedeme nejnutnější opravy, například zpevnění pláště reaktoru, a poletíme ke čtvrté planetě.“ Nedbal protestů a dodal: „Na čtyřce najdeme potřebné materiály, je tam přijatelná gravitace, dýchatelná atmosféra a na místě, kam máme letět, je mírné klima.

Bezwingeři nás nehledají, máme čas.“ Kdyby jen tušil, že hledají!

„To ti Anděl ukázal konkrétní místo?“ divil se Kasim.

„Zase ta jeho malůvka. K tomu graf složení atmosféry a pár fotek. Máme přistát nedaleko ruin města po dávno zaniklé civilizaci. Možná že tam nalezneme čisté materiály a nebudeme si muset hrát na geology.“

„Planetology,“ opravil ho Kasim jen tak pro pořádek...

* * *

Nejnutnějšími opravami nakonec ztratili třicet hodin.

Pak ale NSH souhlasil a NUPAČ se třetinou rychlosti světla vydal vstříc 125
čtvrté planetě. Za dalších pět hodin již byli na oběžné dráze. Po pár manévrech se dostali nad souřadnice, jež Karel obdržel tím pochybným způsobem.

A bylo to přesně tak, jak ukazovalo Karlovo vidění. Pásmo nízkých hor vytvářelo skoro kruhový prostor s průměrem nějakých padesát kilometrů.

Na udaných souřadnicích byl široký průsmyk a v něm rozsáhlý kosmodrom.

Přesněji býval – nyní z něho zůstala jen část přistávací plochy a rozpadlé stavby na úpatí hor. Kruhový prostor kdysi zaplnilo město, ale ani z něho moc nezbývalo. Neobvyklost místa podtrhával fakt, že šlo vlastně o rozlehlou kotlinu uprostřed velehor.

Nejlepší zprávou bylo prostředí – atmosféra byla téměř pozemská, teplota přes dvacet stupňů a gravitace jen nepatrně nižší, než jedno gé.

Rychlý průzkum neodhalil žádná nebezpečí. Planeta byla bez života. NSH
dle předpisů vypustil družici na synchronní dráhu a pak jemně posadil NUPAČe do středu úžasně hladké přistávací plochy. Manévr si však vybral svou daň. Když motory ztichly, NSH oznámil:

„Pane, teď jsme naši situaci 'vylepšili'... Přetížení vedlo k uvolnění nosníků a propadu dalších osmi podlaží – dílenská sekce už skoro neexistuje! A to nejlepší na konec: zkrat také vyřadil motory!“

„To opravíme, Neši, panika není na místě,“ uklidňoval ho Karel.

„Jenže to není všechno – právě jsem ztratil spojení s družicí!“

Znělo to zoufale. Karel si jen vzdychl. Chvíli koukal na obrazovku s výhledem do průsmyku a pak se pokusil situaci odlehčit filozofickou úvahou.

„Nic si z toho nedělej, Neši. Proto se vymyslela kategorie 'skryté závady', aby se to nesvádělo na ďábla, zlý osud nebo špatnou karmu..."

Karel to pronesl naprosto vážným hlasem, a tak jediný, kdo se zasmál, byl Kasim.

* * *

Velitel křižníku, který měl eliminovat pozemšťany, byl starý a zodpovědný voják. Že jim hvězdolet unikl, ho značně trápilo a to, že ani jeho nenapadlo hledat subprostorový tunel po NUPAČi, ho přivádělo do varu. A přitom první loď, na které sloužil, byla stará nákladní loď využívající subprostor.

Velitel křižníku nevyšel ze své kabiny celý den a noc a snažil se přijít na to, kde se pozemšťané vynořili. Několikrát si přehrál záznam zásahu hvězdoletu laserovým paprskem – jednoznačně ho poškodili, ale jak moc?

Také si prostudoval hlášení skorovojáka Kachase, zpracované počítačem na velitelství, především část o konstrukci pozemských lodí. Moc informací 126
tam ale nebylo. Ani přímý dotaz situaci moc nezlepšil, Kachas měl dobrý pozorovací talent i paměť, ale všechno, co věděl, bylo povrchní. A v datech, která mu předala pozemská vláda, pochopitelně strategické informace nebyly.

Necelých čtyřicet hodin po útěku pozemšťanů si velitel křižníku zavolal oblíbeného astronavigátora, který patřil k nejbystřejším technikům na palubě a s nímž občas konzultoval technické věci. Náhodou to také byl jeho vzdálený příbuzný. Když se dostavil, posadil ho ke stolu proti sobě a přešel rovnou k věci.

„Tak co jsi vymyslel?“

„Neměl jsem moc času, veliteli, ale pár nápadů bych měl. Například …“

„Zadrž, uděláme to jinak – sepsal jsem argumenty a závěry z toho vyplývající. Podívej se a porovnej to se svými nápady.“

Starý voják pravou rukou otočil přenosný terminál k technikovi. Pak se pohodlněji usadil v křesle a čekal. Nemusel dlouho, nebylo toho nijak moc.

Výraz technikova kulatého obličeje, postupně se měnící z neutrálního k nadšenému, byla skvělá satisfakce pro jeho unavenou mysl.

„Dobrá úvaha, pane. Žádný z mých nápadů se s tím nemůže rovnat.

Nemám sice službu, ale dovolte mi, abych se toho ujal.“

„Ne tak rychle – nejsem proti, ale nejprve to zašlu na velitelství. Pokud to schválí, ozvu se.“

Gestem astronavigátora propustil. Technik se zvedl a s mírnou úklonou opustil velitelovu kabinu. Ten se ale už zase věnoval terminálu. Sestavil průvodní text a vydal pokyny počítači. Pak se zvedl, pořádně se protáhl a zamířil na pohovku. Počítal s tím, že než to na velitelství proberou, tak si trochu odpočine. Už neměl tu výdrž jako za mlada.

Ale nadřízení byli rychlí. Zřejmě i jim pozemšťané leželi v žaludku. Ani si nevšiml, že usnul. Na signál počítače se okamžitě probral, několika pohyby rozhýbal důležité svaly a šel k terminálu. Velitelství mu vyslovilo uznání.

Pokračování zprávy ho ale zklamalo – velitelství vyslalo jiný křižník. Potvrdil přečtení zprávy a šel to dospat.

Když se velitel křižníku ráno probudil, hlásil mu počítač, že průzkumníci krátce po odletu potvrdili jeho domněnky a nahlásili spoustu trosek v soustavě nedaleké hvězdy. Druhá zpráva přišla nad ránem – pozemšťané doletěli k šesté planetě a hustě trousili části hvězdoletu. Zde zřejmě provedli opravy, protože cestou ke čtvrté planetě již těch trosek bylo podstatně méně. Podle stop letěli pomalu normálním prostorem, zřejmě mají nefunkční motory.

Velitel se už probral, podíval se pozorněji na text druhé zprávy a zaujal ho poslední odstavec: U čtvrté planety se ale stopa ztrácí. Usuzujeme, že zde přistáli, jenomže na planetě není nic – ani hvězdolet, ani trosky. Navíc 127
by bylo lepší zůstat na oběžné dráze, protože planeta má vražednou atmosféru. Pátráme dál.

* * *

Každý na lodi měl úkol, jen NSH dělal, jako obvykle, deset věcí najednou.

Karel seděl na můstku v těžkém skafandru bez přílby. Vzal si službu dobrovolně, protože neměl s vysedáváním v těžkém skafandru takové potíže jako ostatní. Podle předpisů musel být na můstku vždy přítomen člověk, v případě zvýšeného nebezpečí dva lidé. Nouzové přistání na neprozkoumané planetě mezi takové situace určitě patřilo. Karel ale důvěřoval Andělovi natolik, že tu byl sám. Navíc by to bylo zbytečné mrhání silami – lidí bylo málo a úkolů hodně.

Poslední hodinu hodnotil Karel s NSH rozsah poškození a snažili se sestavit časový plán. Jak šlo o spočitatelné věci, tedy množství materiálu, energie, času a tak dále, vystačil si počítač sám. Když však došlo na hodnocení situace a z toho vyplývající důsledky – například pořadí prací podle důležitosti –, už musel zasáhnout člověk, přesněji velící důstojník.

Najít kompromis mezi strojovou a lidskou inteligencí nebylo jednoduché.

Navíc povinností velitele v tomto případě bylo argumentovat, a ne rozkazovat. Zní to možná podivně, ale snahou bylo, vzhledem k lidské omylnosti, aby na konstatování 'já tu velím a počítač musí poslechnout'

stála co nejmenší část plánu. Karel si uvědomoval, že postupují podezřele rychle, protože se zatím na všem shodli, ale trvalé soustředění vysilovalo a nechuť dostoupila vrcholu.

Vyhlásil přestávku a nechal si zobrazit výhled do okolí. Ten pohled ho totiž fascinoval. Jací tvorové tu žili a kde jsou – vymřeli nebo někam odešli?

A jak asi vypadali? Podobali se lidem, či nějakému pozemskému zvířeti?

Nebo snad měli křídla? Ze zbytků vícepodlažních budov, výšky patra či šířky oken se dalo usuzovat na jejich velikost. Podle úzkých silnic došel Karel k závěru, že křídla neměli. To byla dost sporná úvaha.

Co ho ale nadchlo, přestože nebyl architekt, bylo urbanistické řešení města. Prakticky celá plocha, nějaké dvě tisícovky čtverečních kilometrů, byla poseta stovkami nízkých kopců, které na sebe nenavazovaly. Skoro na každém kopečku pak byla nějaká stavba. Tam, kde nebyl dům, mohl být park či lesík. Karel si představoval, jaká to musela být krása, když kolem domů byly udržované trávníky s ovocnými stromy, pískem vysypané cesty vedly od domů k úpatí kopečků a napojovaly se na silnice, které se klikatily mezi nimi. Vlastně to byly ulice města.

Pak ale Karla napadlo, že by lidé nechtěli žít v městě bez rovných ulic a pravoúhlých křižovatek. Pro většinu spěchajících lidí byly důležité právě 128
ty nejkratších spojnice mezi dvěma místy. Když si vzpomněl na pozemská města, bylo nadšení rázem pryč. Vedení měst a architekti se snažili vytvářet místa příjemná pro život, ale obyvatelé si jejich práce nevážili, dokonce ji systematicky likvidovali. Navštívil mnoho měst a nikde nebylo trávníků, kde by nebyly vyšlapané cestičky křížem krážem. Mnohdy to vypadalo jako schválnost – když občané prochodili trávník, začali si stěžovat, že chodí blátem. Vedení města tedy cestičku vydláždilo. A krátce nato se objevila trávníkem vyšlapaná cestička hned vedle, souběžně s dlážděním!

Někde se to dokonce změnilo v regulérní válku: občané si stěžovali na nedostatek zeleně; město trávník revitalizovalo, ale za účelem ochrany investic vysázelo kolem chodníků živý plot; tu si zase stěžovaly matky, že děti nemají kde běhat a že keře ničí oblečení; nebo živý plot do týdne pošel, protože k němu někdo nalil nějaké chemikálie; město tedy nahradilo živý plot zábradlím – to tam sice pár let vydrželo, ale trávník před prošlapáním neochránilo, protože se našlo dost takových, kterým bylo zatěžko udělat tři kroky navíc, ale nevadilo jim zábradlím prolézat nebo ho přeskakovat. Jeden radní se dokonce proslavil odpovědí novináři, který se ho ptal, jak chtějí tohle vyřešit: 'Mrzí mě, že jste právě vy nepochopil hlavní účel toho zábradlí. Což nevidíte, jak zvyšuje tělesnou kondici našich občanů? Ten trávník je jen vějička.' Traduje se, že na nějakou dobu se stav trávníků vymezených zábradlím v tomto městě zlepšil...

„Pane,“ vyrušil NSH Karla z úvah, „dokončil jsem pozorování okolí a chtěl bych vypustit meteorologický balón. Dovolíte mi to?“

„Povoluji... A důvod?“

„Ve výšce kolem tisíce metrů je zvláštní atmosférický úkaz, takové podivné proudění. Popsal bych to jako tisíce malých vírů v relativně tenké vrstvě. Brání mi to v pozorování vyšších vrstev atmosféry. Na žádné jiné planetě nebylo něco podobného zpozorováno.“

„Hmm, nebylo by logické, že by stejný úkaz bránil pohledu dolů? Vždyť jsme před přistáním viděli povrch úplně normálně.“

„To ano, ale není to nic divného – existuje mnoho zdánlivě triviálních jevů, které působí jednosměrně.“

„Dobře. Třeba z toho bude velký objev a proslavíme se.“

Chvíli bylo ticho.

„Pane – slavný budu jen já! Budu první NSH, který má chybu v inventurním seznamu.“

„Nerozumím, Neši.“

„Je to neuvěřitelné, pane. Meteobalóny nejsou k nalezení. Ve skladu měly být dva kusy!“

„Kdybys byl člověk, našel bys je v jiném skladu,“ pokusil se Karel o vtip.

„Pane,“ ohradil se počítač, „systém uložení je přesně určen a všechny 129
kolonie se zavázaly ho na svých hvězdoletech dodržovat. Vůbec tomu nerozumím! Pravděpodobnost mé chyby nebo chyby robota při ukládání materiálu se blíží nule!“

„Jaké jsou pokyny při zjištění rozdílu dat a skutečnosti?“

„Provést inventuru.“

„Kdepak, na to teď není čas. Inventuru uděláme cestou domů v subprostoru. Nech výzkum být a pojďme dokončit to plánování... Stejně bude za chvíli všechno jinak,“ dodal prorocky.

A skutečně – neuběhla ani půlhodina a volal Albert. Záhadně se usmíval a prohlásil:

„Kapitáne, mám nápad tak jednoduchý, až je geniální!“

„To jsem zvědav.“

„Na malé tiskárně si vyrobíme součástky a z nich sestavíme velkou tiskárnu.“

„Skvělý nápad! Ale jsem z něj i trochu smutný.“

„Proč?“

„Před minutkou jsme totiž s Nešem dodělali plán...“

* * *

Druhý den po snídani vešel Karel v těžkém skafandru na můstek a NSH

hlásil:

„Vítr mírný, severozápadní, teplota dvacet pět stupňů Celsia. V noci trochu sprchlo... Součástky pro velkou tiskárnu jsou hotové. Albert nemohl dospat, takže je tiskárna už skoro sestavená... Komplexní testy prostředí jsou také hotové – mám pro vás dobré zprávy. Můžete ven bez skafandru na neomezenou dobu. V ovzduší ani v půdě není nic rostlinného ani živočišného původu. Ani ten nejmenší zárodek života!“

„Opravdu dobré zprávy... Něco zvláštního?“ obrátil se Karel na ospalého Alexandra, který měl noční službu.

„Nic. Pominu-li zničený hvězdolet, je všechno v pořádku.“

„Dobrou noc,“ popřál Karel s úsměvem. Jen se za ospalým Alexandrem zavřely dveře, ohlásil se Theodor z volného skladu, kde chtěli zprovoznit velkou 3D tiskárnu. Netvářil se nijak nadšeně.

„Kapitáne, nedivil bych se, kdyby váš zástupce předčasně zešedivěl.

Všechno je podle dokumentace, ale tiskárna nefunguje a Albert už šílí.

Nejdřív nám vyhořel motor ypsilon, potom se zkroutil rám a teď se zlomilo jedno ozubené kolo. Překontroloval jsem všechno už podruhé a Albert s Nešem počítají pevnost u nejnamáhanějších částí... My si poradíme, ale bude to ještě chvíli trvat.“

„Díky. Snažte se!“

130

„Je to podezřelé, pane,“ ozval se počítač, jen Theodor zmizel z obrazovky. „Teď jsem dokončil výpočty – dokumentace je bez chyby a výroba byla přesná. To kolo se nemělo zlomit!“

* * *

Alexandr spal jen pět hodin. Měl divoké sny a pořád se převaloval.

Když sjížděl na bobech vodní tobogan, ve snaze nevyletět z dráhy sebou cukl tak, že nakopl stěnu. To ho probudilo a už neusnul. Dostal hlad, vstal a vyrazil do jídelny. Po osamělém obědě směřoval do své pracovny, a když míjel sklad, v němž měla stát velká tiskárna, zaslechl řev raněného zvířete. Chvíli si nebyl jistý, zda není stále ve své posteli a nejde o další šílený sen, ale pak přikázal počítači, aby mu otevřel dveře.

Na podlaze stál základ 3D tiskárny, ale ta měla do funkčního stavu evidentně daleko – spousta dílů se povalovala všude kolem. U zadní stěny skladu ležel Theodor a držel se za hlavu. Ten řev byl určitě od něj, protože vzápětí srdceryvně zavyl.

Albert stál vpravo u stěny, držel v ruce řídicí elektroniku tiskárny a konsternovaně zíral dovnitř. Alexandr nevěřil svým očím – znal Alberta už dlouho a tak zničeného ho ještě neviděl. Cokoliv se dělo, muselo to být vážné, když to dostalo i takového flegmatika.

Oba si uvědomili příchod Alexandra. Theodor se posadil a nevypadal právě příčetně. Na pozdrav rezignovaně vykřikl: „Prchej!“ a ještě polohlasem dodal: „Ty, kdož vcházíš, vzdej se vší naděje.“

Albert zvedl svůj skelný pohled, udělal krok k Alexandrovi a mlčky mu vrazil řídicí jednotku do ruky. Alexandr za svůj život viděl vnitřek elektronického zařízení asi tak dvakrát a pokaždé nedopatřením, ale černý flek na místě malinkatého obvodu mluvil jasnou řečí.

* * *

Situace byla následující: při dodržení plánu na planetě zůstanou devět měsíců, než na malé tiskárně dají NUPAČe do stavu schopného startu z planety a subprostorového letu. Nedalo se nic dělat, museli použít tento zoufale pomalý postup, protože velkou tiskárnu přes veškeré úsilí nezprovoznili. Budou muset vytisknout každý díl z několika částí a spojit je.

Bude to pomalé a nekvalitní.

Nejprve však bylo třeba vyřešit hlavní problém – nedostatek materiálu.

Zásah bezwingerů je připravil o většinu jeho zásob. Poškození ale bylo tak velké, že by ho stejně bylo málo, i kdyby nebyly sklady zasaženy. Výsledky rychlého, ale pečlivého průzkumu okolí všechny potěšily – dvě 131
nejdůležitější látky nalezli široko daleko kolem NUPAČe, protože je ve značném množství obsahovala rozpadlá přistávací plocha kosmodromu.

Poté s ohledem na dostupné materiály stanovili výrobní postupy na získání látek potřebných pro 3D tisk. Tiskárny na kosmických lodích používaly kompozitní zázrak technologie konce jednadvacátého století.

Podle poměru dvou základních složek, použitých aditiv a působením světla patřičné vlnové délky se získal materiál postačující pro sflikování hvězdoletu, a pokud byly motory funkční, nouzový let do servisu.

Počítač následně převedl parametrizované konstrukční plány několika tisíc součástí úzce specializované automatické minitovárny na data pro 3D
tiskárnu. Množství materiálu, který jim zbyl, určil velikost "školního modelu", jak tomu Albert ironicky říkal. I tak to malé tiskárně trvalo skoro celý týden.

Vždy jeden člověk na tiskárnu dohlížel a roboti doplňovali materiál, odebírali hotové díly a případně je na místě sestavovali do funkčních celků.

Vše pak nosili na upravenou přistávací plochu nedaleko hvězdoletu.

Továrna bude napájena z NUPAČe a silových kabelů měli zoufale málo.

Albert a Neš skloubili pořadí tisku dílů a montážní plán tak velkolepě, že již třetí den tisku mohly začít testy zařízení pro počáteční fáze zpracování: fyzická a chemická separace potřebných látek z dodaného materiálu.

Ještě, než dokončili montáž minitovárny, věděli, že to bude fungovat.

Průběžné testy dokonce naznačovaly, že bude vyrábět více materiálu, než stihne tiskárna spotřebovat.

* * *

Když ráno podal NSH hlášení a zmínil se, že opět pršelo, rozvinul Karel teori o hodné planetě, kde prší jen v noci a která je ve dne neruší při práci.

Vzpomněl si na své potíže s počasím.

„Podívej se, Neši, do svých databází a pokus se mi vysvětlit jednu věc – několikrát se mi na Zemi stalo, že začalo pršet ve chvíli, kdy jsme vyšli z domu. Ba co víc – o tři sta metrů dál nepršelo, a když jsme se za půl hodiny vrátili, začalo pršet ve chvíli, kdy jsme vylezli z auta. Přestože foukal vítr, ten mrak tam na nás čekal!“

„To je jen dojem, pane.“

„Máš být nadprůměrně inteligentní, Neši, ale vymlouváš se jako ti rádoby vědci, co si s tím nevědí rady. Já jsem ti předložil jasná fakta z empirického průzkumu na vlastní kůži.“ Zarazil se, protože si uvědomil, jak je nervózní, a v duchu počítal do deseti. Potom vyzval počítač klidným hlasem:

„Tak co jsi zjistil?“

„Teorií je hodně, ale v zásadě je lze rozdělit na tři skupiny – odmítnutí, 132
vnitřní a vnější příčiny. Odmítavé tvrzení je jen jedno – všechno je to jen shoda náhod a lidé jsou vztahovační a mají špatnou paměť. Vnitřní příčina je v člověku samotném – od hlouposti a podvědomého výběru situací, které se mu dějí, přes nevědomou telekinezi, jež zformuje dešťový mrak, až po špatnou karmu. Vnější příčiny začínají na geografických souvislostech, pokračují bohem a jinými nadpřirozenými silami, jež trestají hříšníky, a končí představou mocných mimozemšťanů či jejich dětí, kteří dělají lidem schválnosti a dobře se přitom baví. Můžete si vybrat, pane."

Karel si jen vzdychl. Že raději nemlčel!

* * *

Továrna běžela bez přestávky již několik dní a tiskárna 'chrlila' množství dílů. Rychlost však byla zoufalá a veškerou práci zastali roboti pod vedením počítače. Člověk se tam spíš pletl. Posádka si přesto rozepsala krátké a dlouhé směny. Ale ani střídání se službou na můstku nestačilo a každý se začal věnovat svým koníčkům, jen aby něco dělal a nezbláznil se z nečinnosti. Také posilovna dlouho nezažila takové využití.

Alberta úplně pohltila logistika všeho druhu – dokonce zaměstnal nejen sebe, ale i jednoho z robotů, kteří 'přebývali'. Pobíhali kolem továrny, pořád něco kontrolovali a testovali. Pletli se u tiskárny i v místech oprav. Dokonce spolu vyráželi do okolí na průzkum a hromadili roztodivné poznatky a vzorky. Albert pak požadoval všelijaké chemické rozbory a každou chvíli někoho žádal o radu či pomoc.

Karel většinou vysedával na můstku a dobrovolně si obden bral dvanáctky. Za to byl posádkou odměněn – nemusel sloužit noční směny, které bytostně nesnášel. Na téhle planetě byli už tak dlouho, že se synchronizovali s jejím téměř třiadvacetihodinovým dnem, a tak byla noční směna skutečně noční. Karlovy biorytmy zajásaly a nutily ho, aby v noci spal jako na Zemi.

Zatím Karel nepociťoval ani náznak nudy – celou směnu luxoval lodní databázi a studoval histori . Protože si nestanovil žádný plán, hodilo se na jeho počínání spíš slovo ‘brouzdání‘. Občas si udělal přestávku a rozhlížel se po okolí kosmodromu.

Bez varování se otevřely dveře a vešel Albert. Tvářil se záhadně, pozdravil a usedl do křesla pilota. Chvíli se rozhlížel a pak bez jediného slova zíral na Karla. Když to trvalo celou minutu, Karel to nevydržel a vyzval ho.

„Něco se stalo?“

Albertem to trhlo a zdálo se, že chce odejít. Silou vůle se ovládl a nejistě odpověděl:

„Promiň, nevím, jestli jsem za tebou měl jít...“ Pak ale došel ke 133
konečnému rozhodnutí, zhluboka se nadechl a začal pomalu popisovat své trápení.

„Víš, že mě tahle planeta zaujala a že vyrážím s R-6 na průzkum okolí.

Mám s sebou kompletní vybavení a kladívko jsem použil mnohokrát.

Z pouzdra ho ale na lodi nevyndávám, mám v dílně jiné nástroje. Ale včera jsme zkoumali pahorek F13...“ Na Karlův tázavý pohled vysvětlil: „Řadu označuji písmenem směrem od lodi a číslo určuje pořadí v řadě ve směru zleva doprava.“ Hned pokračoval:

„Zaujal mě minerál čouhající z povrchu obrovského balvanu. Ani R-6 ho nedokázal odtrhnout. Tak jsem vytáhl pouzdro – ale to zpropadené kladívko tam nebylo! Prohledal jsem batoh, ale ani tam nebylo. Když jsme se vrátili, kladívko jsem našel na posteli v mé kajutě... Po pečlivém zvážení jsem došel k závěru, že buď jsem nemocný, nebo se tu děje něco podezřelého.

Když bylo mé vyšetření negativní, začal jsem přikládat význam i několika dalším drobnostem, které jsem zatím ignoroval. Proto jsem tady.“

Albert nasadil vyzývavý výraz a čekal, co na to velitel. Karel si hned vzpomněl na ztracené meteobalóny, nepodařený pokus o sestavení velké tiskárny a množství vlastních drobných přehlédnutí a občasnou nekonzistentnost v jednání. Přisuzovat tomu nějaký vyšší význam se mu příčilo, ale chlácholit Alberta obvyklými řečmi taky nedokázal.

„Co dalšího jsi našel?“ zeptal se se zájmem.

„Například vozík, který dopravuje materiál do naší minitovárny. Víš, že nemáme zdroje a vozík je na baterie. Ale u vozíku číslo 1 se baterie nevybíjí. Ani trochu! Já s Theodorem a dvěma roboty jsme proměřili možné i nemožné, ale ten vozík si už týden hraje na perpetuum mobile. Potom jsem si na minitovárně všiml několika částí s trochu odlišnou barvou.

Chemický rozbor u nich odhalil nepatrně jiné složení proti našemu kompozitu. Dost mě to dráždilo, tak jsem nechal počítač, aby o těchto dílech zjistil podrobnosti. U těchto dílů nebyl čas tisku – my jsme na ně nejspíš zapomněli. To už jsem šílel a nechal jsem Neše z obrazových záznamů zjistit, který robot tyto díly namontoval – žádný! Přesto jsou tam.

Jeden z nich je na docela exponovaném místě a už po týdnu je zřejmé, že má menší opotřebení než identický díl na druhé straně... A to nemluvím o tom, že už několik dní pozoruju na sobě výpadky paměti, co se týče umístění věcí. Ne sice takové, jako s tím kladívkem, ale přesto se mi dějí."

* * *

Když Albert odešel, měl Karel klid jen chvíli. Z čista jasna se objevil Jaroslav. Karel se v duchu připravil na další potíže typu 'blbnu, jenže nevím proč', ale Jaroslav chtěl něco jiného.

„Měl bych návrh, veliteli.“

„Sem s ním!“

134

„Mohli bychom si vytisknout dvě kola? Úplně jednoduchá, nemusí mít ani přehazovačku, vždyť je to tu jak v Holandsku... Ta trocha materiálu a času tiskárny nás nevytrhne."

Karla zaskočilo, že taková jednoduchá věc nenapadla jeho – rotopedu v posilovně měl už dost. Hned ho ale napadlo, že by mohlo být zajímavé zjistit podrobnosti.

„To je vynikající nápad. Prosím tě, jak si na to přišel?“

„Ve spánku,“ usmál se Jaroslav. „Včera se mi zdálo o ježdění na kole.

Byl jsem na mnoha místech, dokonce se mihnul jeden závod, kde jsem byl druhý. Pamatuju si sen dost přesně, protože jsem se vzbudil nárazem.

Zahučel jsem do neuvěřitelně hluboké díry na silnici. Ale jinak to byl příjemný sen – takový souhrn zážitků z doby před akademií. Pak už na to nebyl čas... No, drobný rozdíl by tu byl: nikdy jsem z kola nespadl a už vůbec ne do takové díry.“

* * *

Další pozdní ráno na sterilní planetě.

V prázdné jídelně seděla Sylva u stolu nad talířem žlutobílé hmoty, na niž by se hodil snad tucet možných názvů. Vůbec ji to netrápilo, protože měla oči jak třídenní kotě a pomačkaná tvář odrážela jediný stav – totální ospalost. Právě sbírala síly na zvednutí ruky s plnou vidličkou a snažila se koncentrovat, aby se s ní trefila na správné místo, když vešla Edita.

Také Edita vypadala, že celou noc běhala s křečkem v kolečku. Na sytě červené tváři jí fialově svítily kruhy pod očima. Planoucí zrak svědčil o tom, že doutnák dohořívá – evidentně byla těsně před výbuchem. Beze slova přešla přes kuchyň a na panelu zvolila tousty a pomerančový džus. Pak se s talířkem v jedné a sklenicí v druhé ruce rozhlédla a posadila se naproti Sylvě. Chvějící se rukou opatrně položila talířek na stůl a zvědavě se na ni zahleděla.

„Člověče, ty vypadáš ještě hůř, než se já cítím.“

Sylvě chvíli trvalo, než zaznamenala změnu ve svém okolí, a ještě déle zpracovávala hlasový vjem. Po pokusu o úsměv sotva slyšitelně pozdravila.

Ale Edita dorážela dál:

„Špatně jsi spala?“

Těžké a vysílené přikývnutí.

„Špatné sny?“

Dlouhé ticho, výraz utrpení a potom: „...Jo.“

„No jo, já taky měla noc plnou vášní... Co to máš dobrého?“

Výraz nepochopení, překvapení, hluboké zamyšlení a pak vítězství: 135

„První tlačítko.“

„Aha, míchaná vejce.“

Lehké pokrčení ramen. Po chvíli ale Sylva zvedla hlavu a prohlédla si Editu pozorněji a pomalu se zeptala.

„Vypadáš naštvaně, co se stalo?“

„Už tady z toho blbnu... Chtěla jsem se probudit ve sprše, ale byla z toho komedie... Nejdřív jsem přehlídla, že v dávkovači došlo mýdlo.

Nevím o tom, že by někdy počítač něco takového zanedbal,“ povzdechla si,

„...Namočila jsem se, ale mýdla byla jen kapička. Když jsem ten trošek chtěla smýt, zjistila jsem, že studená voda teče jen malým čůrkem. Tak jsem se opláchla horkou vodou. Nepřej si slyšet, jak jsem to komentovala.

No a pak jsem zjistila, že ručník zůstal na posteli... Jsem si jistá, že jsem ho pověsila ke sprše...“

V tu chvíli Editě došlo, že Sylva zapomněla jíst a vyjeveně na ni zírá.

„Sylvo...“

„Nic, já jen, že... že to samé se mi stalo včera... Úplně to stejné.“

* * *

Vytištěná kola byla pevná a lehounká. Nezaměstnaní roboti našli a očistili na rozpadlé silnici, vedoucí z kosmodromu mezi pahorky města, úzký chodník s použitelným povrchem. Karel nařídil, že musí jezdit vždy ve dvojici. A jako první sedl na kolo spolu s Jaroslavem.

Opatrně sjeli z rampy na přistávací plochu, kde začínala písku a prachu zbavená cyklostezka. Dlouho to tak ale nezůstane, protože vítr byl hodně aktivní. Ujeli pár metrů, Jaroslav se zastavil a ohlédl se k lodi. Ukázal na nebe a zvolal:

„Hele, mrak!“

Karel zastavil vedle něho a ohlédl se. Skutečně. Bouřkový mrak!

Kilometr široký, zlověstně černý, plný vody – a rychle se blížil.

„Neši, pršelo dnes v noci?“ přitáhl si Karel mikrofon před ústa.

„Ne, pane.“

„Aha. Takže to bude jako na Zemi – ten mrak tu na nás počká!“

„O čem mluvíte, kapitáne?“ divil se Jaroslav.

„Ale nic – to je jen takový dojem hříšníka... Jedeme, třeba budeme rychlejší.“

Vyrazili. Oba měli přibližně stejnou kondici, a tak jim cesta rychle ubývala. Když projeli klikatici a dostali se k pahorkům, kvalita cesty se podstatně zlepšila, přestože tam jim ji nikdo neočistil. Objížděli kopečky a spoléhali na NSH, že je případně navede zpět, kdyby zabloudili. Jenže 136
zapomněli na ten mrak. Jak se tak motali, začalo pršet. Během jediné minuty z toho byla regulérní průtrž. Čvachtající boty nejsou dvakrát příjemné! Byl nejvyšší čas se vrátit.

* * *

Přes veškerou snahu postupovaly práce na opravě lodi velice pomalu, dokonce už měli jednodenní zpoždění proti plánu. Kromě Jaroslava nebyli ostatní z kol tak uneseni, ale každý den Jaroslav někoho ulovil.

Karel měl jízdu na kole rád, ale musel toho nechat, neměl-li on či Jaroslav chytit rýmu. Byl na kole třikrát – a třikrát zmokli. NSH uznával, že je to podezřelé, ale seč mohl, snažil se jakékoliv diskuzi na toto téma vyhnout. A to se Karel nezmínil o tom, že byl několikrát překvapen tím, jak se cesta odvíjela za následujícím pahorkem. Ne že by se snad jeho představy zhmotňovaly, ale opakovaně se stávalo, že za pahorkem, když ho objeli, byly podmínky velmi podobné tomu, co mu předtím blesklo hlavou. Jenže když udělal vědomý pokus, nestalo se to. Také se mu v jednom případě zdálo, to když se museli rychle vrátit k poruše v minitovárně, že na zpáteční cestě byly některé pahorky pryč a cesta byla podstatně přímější. Ale jistý si tím nebyl.

Den co den si Karlovi někdo stěžoval. Karel by jim rád pomohl, ale nevěděl jak. Navíc blbnul taky, dělo se mu totéž. Všichni to ale připisovali své situaci – fyzické i psychické. Až do odpoledne osmdesátého devátého dne pobytu na této planetě.

Karel měl opět službu na můstku a na roboty u tiskárny dohlížel Albert.

Edita byla na ošetřovně, ale protože všechno pětkrát přerovnala a desetkrát zkontrolovala, brouzdala po lodní databázi nemocí a právě se začetla do kapitoly „Civilizační nemoci z nicnedělání: atrofie svalové a mozkové hmoty". Kasim s Alexandrem hráli v jídelně šachy a Sylva ve své dílně vyráběla další z řady funkčních modelů – tentokráte variaci na středověký odpadní systém. Jaroslav a Theodor byli na kole kdesi mezi pahorky.

Do ticha se ozval NSH.

„Pane, ztratil jsem Jaroslavovu telemetri . Asi přišel o helmu.“

„Volej Theodora,“ zvolal Karel a vzpomněl si na Jaroslavův sen.

Prorocké sny neměl rád!

„Já jsem v pořádku,“ odpověděl Theodor až po několika minutách, „ale Jaroslav má zlomenou levou ruku a malíček na pravé. A taky odřenou bradu a naražený levý bok. Ovázal jsem mu ruku a jako dlahu jsem použil pumpičku... Jsem rád, že Edita prosadila tu příruční lékárničku...“

„Já tě slyším,“ ozvala se Edita. „Kapitáne, pošleme jim vůz s robotem?“

137

„Ano. Neši, proveď.“

Netrvalo dlouho a z rampy sjel terénní vůz řízený robotem. Opatrně objížděl minitovárnu, když se ozval Theodor. Znělo to dost překvapeně a nejistě.

„Pane, zadržte ten vůz!“

„Neši, zastav ho... Co se stalo, Theo?“

„Nic...Jarda je cvok. Prohlásil, že to bolí minimálně, nasedl na kolo a odjíždí.“

„Aha – je to náš hrdina. Tak pojeď taky.“

„Kapitáne,“ ozvala se výhružně Edita.

„Doktorko,“ oplatil jí Karel ten tón, „Jaroslav je trénovaný kosmonaut.

A jsme na jiné planetě, ne na změkčilé Zemi!“

* * *

Přestože byli daleko a objíždění pahorků cestu prodlužovalo, spatřil je Karel na obrazovce už po deseti minutách. Vpředu jel Jaroslav, jako kdyby neměl zlomenou ruku, a za ním supěl Theodor. Karel si nechal přiblížit obraz – nebylo pochyb, Jaroslav něco pokřikoval. Zřejmě povzbuzoval Theodora do tempa.

Brzy byli v lodi a vzápětí dorazili na ošetřovnu, kde je se skřípěním zubů uvítala usmívající se Edita. Jaroslav ohodnotil její výraz poděkováním za starostlivost a zvednutím levé ruky do výše očí. Posadil se na připravenou židli a Edita mu opatrně rozstřihla Theodorův skvostný obvaz.

Theodor stál nad ním, a když byl obvaz i pumpička pryč, trhl sebou a vyjeveně zíral na Jaroslavovu ruku. To, co spatřili, bylo více než nechutné. Naprosto zdravá ruka! Edita z Jaroslavova výrazu pochopila, že něco není v pořádku, a obrátila se na Theodora. Ten se zhluboka nadechl a tiše si ulevil. Zakroutil hlavou a vysvětlil:

„Měl otevřenou frakturu... Krvácelo to jak blázen, ani s ní nemohl pohnout...“

„Já jsem ti, Theo, říkal, že už to tolik nebolí – hned po tom zavázání.“

„Jaroslave, lehni si na lůžko, podíváme se blíž,“ přikázala nervózně Edita. „A ty, Theo, běž podat kapitánovi hlášení.“

Theodor se probral ze zamyšlení, přikývl a vydal se na můstek. Jaroslav mu zamával údajně zlomeným malíčkem pravé ruky – Edita jen mlčky zírala – a šel pod automatický analyzátor. Theodor zanedlouho stál před Karlem. Byl celý nesvůj, rozhlédl se a tiše řekl:

„Kapitáne, to, co vám teď řeknu, tvrdím se vší vážností a po zralé úvaze.“ Zhluboka se nadechl na kuráž: „Nejprve fakta: ta díra, do které 138

Jaroslav spadl, se tam objevila dodatečně – jsem si jistý, že jsme se, po objetí několika pahorků, vraceli stejnou cestou. Za druhé: viděl jste sám, jak vypadá většina cest – ale po havári jsme zpět jeli dokonalou cyklostezkou.

Kvalitní, absolutně hladký povrch, určitě naprosto vodorovný, minimum pahorků a tím i zatáček. Za další: celou cestu jsem byl před Jardou, nějak nestíhal. Ale po havárii nasedl na kolo a byl k nezastavení.

A teď pár domněnek: podle mě je na téhle planetě někdo, kdo nás zkouší. Něco takového, jako když uděláte na stole bludiště pro mravence, ale stěny různě přesouváte a zjišťujete, jak bude subjekt reagovat. Pro zkoušejícího to může být zábava. Podezření padá na toho vašeho Anděla.

Nasměroval nás sem a teď buď on, nebo jeho kopie si tu s námi hrají a určitě se dobře baví. Ale s tou dírou to přehnal!

Bádám v tomto směru už delší dobu, tak ještě přihodím další souvislosti: velkou tiskárnu se nám nepodařilo sestavit, protože to dotyčný bojkotoval.

Nabízí se, že asi proto, abychom nebyli tak rychle pryč a mohl si s námi hrát o něco déle. Když jsem ale zahrnul ztrátu spojení s družicí na oběžné dráze, došel jsem k závěru, že to mohlo být i z jiného důvodu. Například proto, že nás přeci jen bezwingeři hledali i zde a on nás chtěl chránit. Pro tuto variantu hovoří i ta vířivá vrstva v atmosféře. Určitě se vytvořila až po našem přistání a neprůhledná je oběma směry. Zakryla nás a zmátla jejich senzory. Pak by bylo logické, aby se ztratily meteobalóny, když jimi chtěl Neš tu vrstvu prozkoumat."

„Věci, o nichž mluvíš, vyžadují bravurní zvládnutí práce s hmotou. Když k tomu přidáš každodenní drobné potíže, musí nám číst myšlenky. Před několika týdny jsem se ptal Neše na teorie vysvětlující soukromý dešťový mrak – přesně takový, jaký se objevil ve chvíli, kdy jsem tady sedl na kolo.

Tohle byla jedna z nich – vyšší bytost, která se nudí. Takže ty tři průtrže mračen – vlastně mraku – jsem si de facto způsobil sám... Velice zábavné.

Pokusím se s ním spo...“

„Kapitáne, mám Jaroslavovy výsledky,“ vstoupila jim do rozhovoru Edita roztřeseným hlasem. Karel i Theodor se otočili k obrazovce. Edita byla evidentně v šoku a nejistě opakovala data z analyzátoru.

„Jaroslav nemá žádnou zlomeninu – ani ruky, ani malíčku. Nemá ani otřes mozku, ani naražený bok. Navíc má v krvi rezidua neznámé substance, s největší pravděpodobností s povzbuzujícími účinky. Proto ho nic nebolelo a proto jel po havári jak namydlený blesk... Asi bude, kapitáne, vaše lékařka brzy potřebovat pohovor s krizovým psychologem! Co se to děje? Připadám si jak pokusný králík!“

„Teď jsme to probrali s Theodorem a něco tušíme... Milá paní doktorko, krizový psycholog má pro vás dvě řešení z těch jednodušších. První 139
možnost je nechat si robotem naordinovat uklidňující léky. Druhá možnost je trochu pracnější: najdete kousek volné bílé zdi, posadíte se před ni a budete zírat na jediný..." Nemělo smysl pokračovat, protože Edita se zavrčením zrušila spojení. Karel se otočil zpět.

„Jdi si odpočinout, Theo. Já zkusím Anděla zavolat. Žádal jsem ho o kontakt – nebyl proti, ale rádiové vlny jsou pomalé a on pořád někde lítá.

Zkusím na něj intenzivně myslet, a jestli je na téhle planetě, tak mě uslyší...

Běž.“

* * *

Karel si nejprve dopřál skleničku studeného energetického nápoje.

To ho srovnalo a on cítil, že jeho mozek bude zářit jako lampión. Pak si sedl do svého křesla a nařídil počítači, aby zablokoval veškeré hovory kromě přímého nebezpečí. Bylo mu jasné, jak je to naivní – jen tak se zamyslet a očekávat, že se všemocná bytost přetrhne, aby se bavila s mravencem v bludišti. Nic lepšího ho však nenapadlo.

Soustředil se a pak to s ním cuklo, když se mu přímo ve sluchovém centru zrodil hlas. Hlas zněl podivně, jako by ho vnímal sluchem – tak nějak lidsky. Měl své zabarvení a nepřeslechnutelný emoční náboj. Zněl nadšeně a zároveň v něm zaznívala zdrženlivost.

Dobrý den, Karle. Studuji vás už nějaký čas, ale nedokážu se rozhodnout, koho Theodorovo přirovnání vaší situace k testování mravenců v bludišti více obviňuje... Žádáš vysvětlení, což samozřejmě udělám. Když mě nebudeš přerušovat, nebude to trvat dlouho.

Po těch třech měsících studia sis mohl všimnout, že podvědomí neumíme vypnout. Musíš oddělit tu záplavu nevyřčených otázek od těch vědomých...

Tak vysvětluj a pěkně od začátku – kdo jsi?

Především kdo nejsem – nejsem ten, jenž se v tvé řeči nazval Andělem.

Ani nějakou kopií. Jsem pánem – nebo, chceš-li, majitelem – této planety.

Zdědil jsem ji po zaniklé civilizaci, jež mě postavila. Nejsem ani živý, ani počítač. Vím přesně, z čeho a jak jsem zkonstruován. A jsem rád, že duchovní stránka je pro tebe důležitější, než ta materiální... Z mého pohledu je to nevypínatelné podvědomí velké plus – vnímám tvé pocity a osamělost, na niž jsi právě pomyslel, na mě skutečně doléhá.

Aha... ale to tě neomlouvá – co tu s námi provádíš?

Pokračuju... před necelým půlrokem, podle lidského kalendáře, se tu objevil ten tvůj Anděl. Vstoupil do mě – jinak to neumím říct, byl všude 140
a nikde – a já si konečně měl s kým pokecat... Čemu se směješ, říkáte to tak, ne? Pro mě je důležité, že jsem získal přítele, jenž mě ve všem převyšuje a který se zavázal mě navštěvovat... Nediv se tolik, reagoval hlas na Karlovo podvědomí, pro mě je touha po vědění, přesněji snaha o jeho neustálé rozšiřování, základní hybnou silou. Anděl mi také řekl, že přiletíte, a poprosil mě, abych přehodnotil některé své – pokud mám použít lidský obrat – hluboce zakořeněné názory a pomohl vám.

Jsi hodný, žes to udělal. Jaké byly ty názory?

No, to souvisí s otázkou, kdo byli mí konstruktéři – a která se opakovaně v tvém podvědomí dere do popředí. Řeknu ti to, protože to osvětlí některé mé skutky. Kdysi dávno, tak asi v době krátce po zániku Římské říše, přiletěli předci mých konstruktérů ze soustavy vzdálené pět set světelných let. Na to, aby pokračovali do středu Galaxie, už jim nezbyly síly. A tak se usídlili tady. Tak daleko od domova letěli proto, aby měli jistotu, že se tu v dohledné době neobjeví nikdo z jejich hroutící se hvězdné říše. Dodnes nedokážu odpovědět na otázku, kterou si často kladli – nikdo nepřiletěl proto, že byli tak daleko, nebo proto, že jejich civilizace skutečně zanikla?

Po několik generací – žili přibližně stejně dlouho jako lidé – budovali svou kulturu a rozšířili se po celé planetě. Ale před dvanácti sty lety se tu objevili bezwingeři. Chtěli pojmout mé konstruktéry do federace, v níž mají hlavní slovo. Nesouhlas je nezajímal, a tak po planetě rozšířili několik svých banálních chorob, které však mé konstruktéry naprosto zdecimovaly.

Umírající civilizace v posledním tažení zničila invazní jednotku a pak ještě další. Ale bezwingeři si přivezli těžké zbraně a planetu proměnili v poušť. O
mně nevěděli, protože mě konstruktéři vypnuli. Bezwingery radioaktivní planeta nezajímala a odtáhli. Asi rok poté, patrně díky zemětřesení, došlo k mé aktivaci. Když se za tři sta let bezwingeři vrátili, aby planetu osídlili, dokázal jsem oklamat jejich senzory nejen vysokou radioaktivitou, ale i jedovatou atmosférou. Proto stále dbám, kdykoliv se tady objeví, aby jim senzory nahlásily tak jedovatý koktejl, aby je přešla chuť se k mé planetě byť jen přiblížit. Přesně to jsem udělal před osmdesáti devíti dny, když vás v téhle soustavě hledali. Vaši družici jsem stáhl z oběžné dráhy a vytvořil nad touhle oblastí zvláštní atmosférické zrcadlo. A nakrmil jsem jejich senzory tak, že by jim stály vlasy hrůzou, kdyby nějaké měli. Kdyby se tu neobjevil tvůj anděl strážný, předvedl bych totéž i vám. Jste bezwingerům hodně podobní a navíc bych nevěděl, zda nejste v té jejich federaci.

Předpokládám, že za tu dobu, co tu jsme, ses dobral pravdy. Nebo ti to 141
řekl Anděl?

Obojí... A teď k tomu, co jsem tu páchal... nezlob se na mě, ale prostě nešlo odolat. Zprvu jsem vás vůbec nechtěl kontaktovat, a tak když NSH
pojal úmysl vyslat meteorologický balón, musel jsem zasáhnout. Nějak nenápadně a nenásilně. Vaše reakce mě velmi pobavila. Nechtěl jsem vám ublížit, ale těch drobných srandiček s přesouváním věcí jsem se nemohl nabažit. Třeba s tím geologickým kladívkem – flegmatik Albert se tak strašně rozčílil a nadával tak neuvěřitelně sprostě, že se ten večer ani neholil, protože se styděl podívat do zrcadla.

Nelíbí se mi to, ale dá se to pochopit. Ale to, jak jsi sabotoval stavbu velké tiskárny, to je hodně zlé. To taky byla jenom zábava?

Připouštím, že jsem se dobře bavil, ale věř mi, že tohle bylo nutné.

Bezwingeři se nesmířili s tím prvním ohledáním a znovu a ještě podrobněji tady čmuchali. Trochu jsem manipuloval s troskami, které jste trousili, a vytvořil pár desítek nových. Ale přiletělo sem několik malých lodí s týmy expertů a zkoumali každou píď mé sluneční soustavy. Dalo mi dost práce vodit je za nos. Kdybyste tu velkou tiskárnu postavili, vletěli byste jim přímo do náruče. Nějaký čas totiž jedna z lodí visela přímo nad vámi a poslala dolů několik automatických sond. Tyhle experty jsem ale totálně odrovnal – odletěli teprve před týdnem, ale to už si nebyli jisti ani tím, kolik mají prstů. Prováděl jsem jim totiž stejné srandičky, ale stonásobně... Ach, to tvé podvědomí – směješ se a zároveň je lituješ.

Nakonec ti vlastně musíme poděkovat – v podstatě za záchranu života.

Teď by bylo na čase, aby se posádka dozvěděla, na čem je. Neurazím tě, když budu žádat, aby ses telepaticky omluvil všem – stačí jen pár vět.

Určitě ti ty srandičky odpustí.

Udělal bych to i bez tvé žádosti.

Jen prosím chvíli, abych je na to připravil. Moment ještě – jak ti vlastně máme říkat?

Prostudoval jsem vaši databázi a velice se mi líbí slovo poustevník. Je hodně blízko realitě. Nazvi mě tak... A udělej něco se svým podvědomím, už se mi zase směje.

„Neši, přepoj mi všechny na konferenční hovor,“ řekl Karel nahlas.

„Ano. Momentík, pane, Albert je na toaletě.“

„Posádko, všechno se vysvětlilo,“ pronesl Karel s úsměvem. „Na této planetě je bytost, která nás od začátku chránila před slídícími bezwingery.

Máme ji nazývat Poustevníkem a vysvětlila mi, že bez přímluvy Anděla by 142
to neudělala. Za to si vybrala daň v podobě schovávání věcí, protože se po tisíci letech samoty strašně nudí. Jsem rád, že jsme nemuseli bojovat s bezwingery, kteří nás tu hledali. Proto bych se přimlouval, abyste jí odpustili. Nyní se připravte na telepatický přenos, chce se vám omluvit.“

* * *

Existence Poustevníka podstatně měnila situaci. Karel zbytek služby přemýšlel nad možnostmi, ale všechny zavrhoval jako neproveditelné, nevhodné či nehorázné. Tak se do myšlenek zabral, že zapomněl, že mu je Poustevník může číst. Nakonec skončil tam, kde začal – musí si pomoct sami. Vytisknou velkou 3D tiskárnu, dokončí opravy a odletí.

Bylo něco po devatenácté a Karel se těšil na konec služby. Dá si velkou sprchu, a protože mu nikdo nebude schovávat ručník, ani mýdlo, ani vypínat vodu, bude to opravdová slast. Náhle obraz rozlehlých lesů a luk vystřídala Sylva, která dohlížela na cvrkot u tiskárny.

„Tak jsme skončili, kapitáne," prohlásila rezignovaně, „tiskárna dosloužila! Ledaže by Albert dokázal vybrousit to kolečko ručně. No nevím.

Zkusím to..."

Poustevníku, to ty?! pomyslel si Karel co nejintenzivněji.

Nemusíš se tak snažit, já tě slyším... NE, tentokráte jde opravdu o únavu materiálu. Je mi líto, musíte si poradit sami. Na tu ruční výrobu jsem zvědav... Teď bych s tebou chtěl mluvit o něčem jiném – o odpuštění, jestli mohu... Zase to tvoje podvědomí – vašeho boha, vlastně bohy, nemyslím a ani moc nechápu... Já jsem chtěl říct, že mi dva lidé neodpustili mé provokace. Překvapivě nejrychleji mi odpustil Jaroslav, kterého jsem poškodil asi nejvíc. On z té nehody má srandu.

Jo... já myslím, že vím, kdo ti neodpustil – Albert a Edita. Někdy je duševní poškození horší než to fyzické. Jak se na Zemi říká, tady pomůže jen čas... Ale, Poustevníku, pomoz nám s tou tiskárnou, pěkně prosím.

Chvíli bylo ticho, ale pak se Poustevník rozhodl:

Dobře tedy, pomohu. Ale mám jednu zásadní podmínku – odvoláš všechny roboty i lidi z poškozených míst lodi s tím, že v době nočního klidu, tedy od dvaadvacáté do šesté hodiny budou všichni ve svých pokojích.

Samozřejmě si je zkontroluju.

Jsem pro každou špatnost, ale co služba na můstku. To by bylo porušení všech myslitelných předpisů...

S tím není problém, ať tě řádně vystřídají.

143

Proč tak složitě, vždyť jde jen o jedno ozubené kolo... Copak máš v plánu? položil Karel opatrně otázku, a když na ni nedostal odpověď, pomyslel si jen:

Stejně nemohu udělat nic jiného, než slepě věřit v tvoji dobrotu...

+ + +

144

2.5 Vynález z nutnosti

Mohlo to být ráno na bezejmenné planetě jako ty desítky předchozích. Ale nebylo.

„Jejda,“ zaznělo na celý můstek nefalšované překvapení NSH. Když kvantový génius řekne 'jejda', je dobré být co nejdál nebo alespoň začít prchat. Ne tak Albert. Po noční službě nebyl právě vzorem svěžesti, ale to zvolání ho probralo. Trochu.

„Copak Neši, shořela ti analytická jednotka?“ zeptal se místo vyhlášení poplachu.

„Ne – naopak mi přibyly dvě stovky vnitřních senzorů a pár desítek kamer.“

„Hmm... a kde se ty senzory nachází?“

„No – tam, kde ještě před chvilkou zela díra v lodi.“

„Nechápu.“

„Poustevník nám nejspíš opravil loď!“

„Aha... Vzbuď kapitána... Máme nějakého robota u továrny?“

„Máme,“ souhlasil NSH a hned pochopil. „Přepojuji obraz.“

A skutečně to tak bylo – loď byla celá, bez jediného škrábance. Jen mírně jiný odstín povrchu svědčil o opraveném místě. Albert, o kterém i mimozemské bytosti věděly, že ho jen tak něco nevzruší, na to zíral s otevřenou pusou. Pak si ale uvědomil, že to může být i jinak.

„Neši, není to jen pozlátko, nějaká fata morgána?“

„Ne pane. Je po šesté, poslal jsem tam robota – loď je jako nová.“

Poustevníku, slyšíš mě?

Slyším, Alberte, následovala okamžitá reakce.

Děkuju ti. Víš, už se těším domů... A odpouštím ti. Promiň, že jsem byl tak zatvrzelý.

Jsem rád, že jsme to srovnali dřív, než odletíte.

* * *

Karel a Edita se po snídani vydali ven a s odstupem tří set metrů si 145

prohlíželi opravený hvězdolet. Karel z toho byl pořád v šoku. Dal si mikrofon od úst, naklonil se k Editě a tiše řekl:

„Doufám, že teď bude Poustevníkovi odpuštěno.“

„To je rozkaz???“ reagovala Edita podrážděně. Když neodpověděl, zvedla oči a podívala se mu do tváře. S úšklebkem se na ni díval jako na idiota. Velmi rychle se v Editě vystřídalo několik emocí. Zakončila to povzdechem a jakoby mimochodem nezřetelně odpověděla: „Ano.“

Pojednou Karlovo sluchátko nepříjemně zapískalo a hlas NSH naléhavě sděloval:

„Kapitáne, vyhlásil jsem bojový poplach. K lodi letí něco plochého, a přestože je to hodně velké, zachytil jsem to až teď. Nad průsmykem, čtyři sta dvacet metrů.“

Karel se otočil udaným směrem a ve výšce nějakých sto metrů spatřil podivnou žlutou věc, která se značnou rychlostí blížila. Viditelnost byla skvělá, a tak bylo zřejmé, že to není nějaká pevná deska – celé se to vlnilo a silně to připomínalo létající koberec.

„Neši, počkej se střelbou! Zatím nám Poustevník nijak neublížil, třeba to je jeho další...“ V tu chvíli ho to trklo. Věc se přiblížila, klesla níž a zpomalila. Měla velikost asi třicet krát třicet metrů. Karel si všiml tenkých, modrých a na sebe kolmých čar, které vytvářely vzor velkých čtverců a došlo mu to – ulehčeně se začal smát.

„Co se děje, kapitáne,“ dožadoval se NSH zmateně vysvětlení.

„To je přece utěrka,“ smál se Karel. A skutečně – hadr přistál na opraveném místě hvězdoletu a krouživými pohyby ho začal leštit. K tomu vydával strašně skřípavé zvuky. Uvnitř NUPAČe někdo začal šílet, protože to celou konstrukci rozvibrovalo. Hadr ale přestal leštit, zčervenal a modré linky se vytratily. Potom se z něj začaly postupně uvolňovat třímetrové pruhy a hadr se začal měnit na rudou stuhu. Ta se za neustálého vlnění pohybovala podél stěny dolů, proklouzla mezi tryskami motorů a zanedlouho se Karlovi zjevila na horním pólu NUPAČe z druhé strany.

Ještě několik zavrtění a na hvězdoletu byla dárková mašle – určitě největší, jakou kdy člověk viděl.

Víš, Poustevníku, pomyslel si Karel, máš větší smysl pro recesi než někteří lidé.

Hodně jsem se od vás naučil. Budete mi chybět.

Naučil? Proti tobě jsme sto let za opicema!

Já nemluvím o technice, ale o jiném pohledu na svět.

Jo, to mě děsí... Z nudy obvykle vznikají hloupé nápady – nejsi člověk, ale domnívám se, že to platí i pro jiné bytosti. Až odletíme, ty budeš sám a budeš procházet naši databázi, můžeš objevit spoustu věcí, které by tě 146
nikdy nenapadly. Pro vesmír by to s tvými schopnostmi bylo fatální.

Ten pocit odpovědnosti tě šlechtí, ale obavy jsou zbytečné.

* * *

Takovou předletovou kontrolu hvězdolet nezažil od prvního startu. Všechno se prověřilo třikrát, něco i čtyřikrát, pokaždé v jiných souvislostech. Trvalo jim to dva dny. Start byl naplánován po společném obědě.

Karel pronesl pár vět, a když se posadili, vedle každého talíře se zachvěl vzduch a objevil se tam dárek – malý, poctivě zabalený, i s mašlí.

V hlavách se jim ozval Poustevníkův hlas. Řekl, že by byl rád jejich přítelem. Dodal, že zná každého nejtajnější myšlenky, a proto je jeho dárek velmi osobní a je na nich, zda to ostatním řeknou. Ještě si vymohl, aby si dárky rozbalili až po vstupu do subprostoru. Na závěr vysvětlil, že si přeje zůstat utajen a nechce se potkat s chamtivou či agresivní částí lidstva. Pak se s nimi rozloučil a popřál šťastnou cestu.

Jen s Karlem a třemi dalšími mluvil o chvíli déle: Pro tebe mám ještě jeden dárek. Budeš-li někdy potřebovat pomoc nebo budeš-li mít cestu kolem, zastav se na kus řeči.

Samotnému Karlovi ještě vyřídil vzkaz: Ty musíš svému nadřízenému podat kompletní hlášení, ale předej mu i mé přání na utajení. Také s Nešovou pamětí jsem to zařídil, tam nikdo nic nenajde. Anděl tu pro tebe nechal vzkaz – máte letět rovnou na Doru, v žádném případě k Zemi. Nevím přesně, co tím chtěl říct, ale asi bys ho měl poslechnout.

Poslechnu, přeci jen je to vyšší bytost. Na rozdíl od mravence v bludišti nějaký ten rozum mám... Ještě jednou ti děkuji za tvou vstřícnost, Poustevníku.

Rádo se stalo... A vlastně ještě jednu důležitou věc – jsem tvým kontaktním místem pro spojení s Andělem.

Výborně. Ještě jednou díky a definitivně se loučím.

* * *

Stačilo dvacet minut a všichni hlásili na můstek připravenost.

„Tak Neši, jdeme nato! Povoluji start.“

Motory zabraly a hvězdolet se majestátně zvedl k modrému nebi. Ale pak tlumiče inerce zavyly až k hranici slyšitelnosti. NUPAČ musel úžasně zrychlovat, protože lidé i přes kompenzátory vyhnané na maximum pocítili velmi silné přetížení. Během tří minut opustil hvězdolet atmosféru a pak 147
i gravitační pole planety a zmizel v subprostoru. Když přetížení pominulo a lidé zase začali vnímat, zářil na všech monitorech červený nápis:

„Právě se tu vynořili bezwingeři, tak jsem vás trochu urychlil. Šťastnou cestu! Zábava pokračuje. Poustevník.“

* * *

NUPAČ byl bezpečně v subprostoru. Ani po překotném startu nic neupadlo a NSH nahnal roboty na inventuru. Vše bylo na svém místě, a tak brzy mohl hlásit na můstek zásadní objevy.

„Kapitáne, mám několik veskrze pozitivních zpráv. Nejprve motory – zdá se, že je Poustevník trochu vylepšil – letíme skoro dvakrát rychleji. Pak tu mám výsledky proběhlé inventury. Oba meteobalóny jsou na svém místě.

Taky nám Poustevník vrátil družici, co jsme vyslali na oběžnou dráhu jeho planety. A ve skladu číslo 13 jsme objevili dárkový balíček s vaším jménem a několik velkých kontejnerů. K otevření však vyžadují otisk prstu, řekl bych, že toho vašeho.“

„Děkuji. Svolej posádku do šťastné třináctky... Kasime, pojď taky, Neš to chvíli vezme za tebe.“

Kasim nadšeně vyskočil a zvolal: „Kapitáne, ještě se pro něco zastavím v kabině. Ale vezmu to poklusem!“

Karel souhlasil a vydal se do největšího skladu v Poustevníkem opravené části lodi. Tam už byla celá posádka. Karel zvedl z podlahy balíček s mašlí a opatrně s ním zatřásl. Chrastilo to. Začal ho rozbalovat, když do skladu vběhl Kasim se špičatou červenou čepicí, sklonil ke Karlovi hlavu a zatřásl s ní. Rolnička na špičce všechny ohlušila.

„Panenko skákavá, kdes to vzal?!“ cukl sebou Karel.

„Dárek od Poustevníka.“

„Jako malej,“ povzdechla si Edita a hlasitěji se zeptala: „Tohle bylo tvoje nejtajnější přání?“

„Už od tří let si přeju čepici s rolničkou, která by byla tak hlasitá, že všechny ohluší...“

„Splněno,“ prohlásil Albert a třel si uši.

„...Už jsem na to dávno zapomněl, ale ten vtipálek to nějak vyhrabal!“

Karel mezitím vybalil dárek. Byl u něho lísteček, a tak ho přečetl nahlas:

„Předávám ti pár paměťových záznamů s informacemi mých konstruktérů. Nečekej ale žádné technické zázraky, je to jejich umění.

Dávám ti to na oplátku za umělecká díla, která jsem si zkopíroval z paměti počítače...“

„Srandičky,“ prohlásil Karel a otevřel dřevěnou skřínku s vyřezávanými ornamenty vykládanými zlatem. Byla plná paměťových krystalů. Zase 148
krabičku zavřel, podal ji Sylvě a přistoupil ke kontejneru velikosti pořádné vany. K vyleštěné plošce, u níž byla namalována lidská ruka, přiložil palec a víko se pomalu otevřelo. Obsah všechny oslnil tak, že museli na chvíli hlavu odvrátit. Na zářivé hromadě ležela plastová destička s nápisem

‘Zlato‘.

Karel rychle otevřel i další kontejnery. Byl tam šestidevítkový křemík, titan a wolfram. V předposledním pak drahokamy všech druhů a u nich lístek: 'Na památku trocha transformovaného písku z mé planety'. Ale ten poslední kontejner, to byla skutečná bomba. Když ho otevřel, zůstal on i posádka zírat. Nebyl tam žádný popis, tak se Edita zvědavě zeptala:

„Co je to za nevzhledný materiál? Má to nějakou hodnotu?“

Všichni se k ní nechápavě otočili. Karel těžce polkl, olízl si rty a tiše vysvětlil situaci.

„To je materiál, který se těží na Binedu. Je to produkt výbuchu hvězdy a patrně nikdy nebudeme schopni ho vyrobit uměle. Má úžasné vlastnosti a hodnota tohohle kontejneru je... no... asi dvakrát taková jako celého našeho hvězdoletu.“

* * *

Karel poslechl Anděla a letěli rovnou na Doru. Ihned po přistání se vydal za Altarem, přestože by raději byl se svou ženou. Musel vysvětlit, kam na několik měsíců zmizeli.

Altarova radost z návratu hvězdoletu byla velká, ale nezájem o přežití posádky tak evidentní, že posádce šťastný návrat znechutil. Ale Karel byl vnímavější – všiml si, že jeho chování a vyjadřování je jiné. Divné! Z těch jeho narážek, poznámek, zvláštně formulovaných otázek a především věčného skákání do řeči byli všichni nesví. Zřejmě se něco stalo a Karel vycítil, že Altar není tak arogantní, že by mu šlo jen o majetek. Za tím bylo něco dalšího. Podezření se potvrdilo okamžitě po vstupu do Altarovy kanceláře. Jeho chování bylo diametrálně odlišné.

„Dobrý den, pane.“

„Vítejte z cest. Měl jsem o vás strach,“ zvolal Altar a usmíval se jako měsíček. Vstal od pracovního stolu a šel Karlovi naproti s nataženou rukou.

Podal mu ji a pokynul mu ke křeslu. Sám se posadil na pohovku a vybídl ho k vyprávění. Karel několika větami informoval o anabázi a darech od Poustevníka. Ač se Karlovi zdálo, že ho Altar moc neposlouchá, opak byl pravdou.

„Ve vašem vyprávění je mezera a z ní vyplývá několik otázek. Jak jste věděli, že máte letět na čtvrtou planetu, kde byl ten Poustevník? Proč jste přiletěli sem, ačkoliv jste měli potvrdit vykonání rozkazu pozemské vládě?“

149

„Vy jste mě poslouchal, pane?“

„Divíte se jako moje žena,“ usmál se Altar.

„Promiňte, zdálo se mi... Je to věc, kterou nechci moc zveřejňovat. Je to dost fantastické...“

„Jen do toho, vaše tajemství je u mě v bezpečí. Copak je to méně uvěřitelné než osamocený a nudící se počítač se znalostmi civilizace?“

„Je, pane... Když jsme se vrátili z té humanitární mise se zachráněným mimozemšťanem, byl to takový blázinec, že jsem vás seznámil se situací velmi rychle – chtěl jste hlášení na maximálně deset řádek a sestřih důležitých momentů naší mise na méně než pět minut. Skutečně bysme tu srážku planet nepřežili, kdybych nedal v poslední chvíli povel k odletu.

Jenže to není moje zásluha. Pár sekund předtím jsem viděl vznášející se obrovská červená písmena s výzvou k okamžitému startu. Potom jsem si poležel na ošetřovně, protože jsem měl mimosmyslový vjem – v mé kajutě mě navštívila energetická bytost a komunikovala se mnou. Čtvrt hodiny, víc mé tělo nevydrželo. Nazval se Andělem. Okamžitým rozhodnutím k odletu jsem se Andělovi zalíbil. Ukázal mi obrázky spousty míst v Galaxii, kam se možná jednou dostaneme. A někam asi nikdy – jako například černá díra v jádru Galaxie ze vzdálenosti necelé astronomické jednotky. Když jsme se loučili, poradil mi, abysme počkali dvacet hodin. Díky tomu jsme nezpůsobili časový paradox, který by vedl k vážné katastrofě. Při srážce planet jsme se totiž o několik dní vrátili v čase, aniž jsme to pocítili.“

„Jaké katastrofě?“

„Ten arogantní a nabubřelý vyslanec by byl dvakrát,“ odpověděl Karel s úsměvem a pokračoval, „Anděl mi poradil, abysme letěli k Poustevníkovi.

Dospěl jsem k závěru, že nešlo o další návštěvu, ale že mi to nějak vložil do paměti. To bych ještě dokázal pochopit, ale on nějak musel ovlivnit další části mozku tak, aby na základě podmínky, tedy situace, v níž jsem se ocitl, mi tu informaci podvědomí vnutilo. Krátce se mi udělalo zle, asi se to tělu moc nelíbilo. Při odletu pak Poustevník vyřídil jeho radu, že máme letět rovnou sem. A protože jeho rady měly pokaždé vážný důvod, dovolím si předpokládat, že je tomu tak i nyní. Co se stalo v posledních třech měsících???“

„Vážně je to k neuvěření,“ konstatoval Altar, těžce si vzdychl, unaveně vstal a začal se procházet po místnosti. Bylo víc než zřejmé, že se mu do odpovědi nechce, ale nedalo se nic dělat.

„Přibližně deset dní po vašem odletu se tu objevilo šest obrovských hvězdoletů bezwingerů,“ začal a Karlovi se zdálo, že se jeho nadřízený zmenšil a zestárl. Hned mu bylo jasné, že to je zlé, ale realita předčila jeho představivost. „Nejprve odstavili Sluneční gardu bez jediného výstřelu a potom svolali vládu a uspořádali tiskovku. Řekli, že nás přijímají do své federace a slíbili turistiku, tedy volný pohyb osob.“

150

Při slově ‘federace‘ si Karel vzpomněl na Poustevníkovo vyprávění a polilo ho horko. A taky že jo!

„No a při té tiskovce,“ pokračoval Altar zkroušeně, „všechny nakazili. O
zbytek se postarali lidi sami. Když si to vláda uvědomila, byly již desítky novinářů na cestě do všech koutů planety.“

„Čím je nakazili? To jako něco v sále rozprášili?“

„Nerozprášili nic. Jen generál a jeho pobočník zrušili ochranné pole.“

„Ale pak se i oni nakazili od nás!“

„Copak jste neposlouchal Kachase – oni neonemocní, mají dokonalý imunitní systém.“

„Ach, bože... Co bylo dál?“

„Prohlásili, že jejich znalosti a jejich počítače zajistí, že nadpoloviční část lidstva přežije a může se pohybovat po planetách federace bez skafandrů a omezení. No a čekali na oběžné dráze, co se bude dít. Jako první propukla pandemie bezwingerské chřipky. Tu zvládli naši lékaři dříve než oni! Celkový počet obětí se ale nikdy nedovíme, protože když se po týdnu přehoupl počet mrtvých přes sto milionů, propukla pandemie deklivy.

Název je od nich a ani si nepřejte vědět, co znamená. Došlo ke spojení virů dětské nemoci jiné rasy z federace a naší eboly. Výsledkem je masožravá potvora, která se šíří všemi známými způsoby a je velmi odolná. Napadá všechny tkáně – taková kombinace eboly a lepry. Nejvíc tomu chutná oční nerv – od prvních příznaků do tří hodin oslepnete. Úmrtnost je skoro sto procent. Oni hledali lék sice jen osmnáct dní, ale jeho účinnost byla pouhých deset procent. Doteď to zvedli jen na třiadvacet. Touhle dobou už je na celé planetě odhadem sotva sto milionů obyvatel. Už dávno tam není jediný funkční systém a lidé opět umírají hlady nebo na triviální zranění.“

Po těch slovech pozbyl Altar veškerou energi a zdrceně si sedl na roh pohovky.

Karel nevěřil vlastním uším. Osm miliard mrtvých! Bezwingeři foukli a civilizace na hliněných nohách zmizela. Jejich plán vypadá logicky, ale jsou to ničitelé civilizací. Takto to probíhalo i jinde, nebo jen lidé mají smůlu? Vzpomněl si na Poustevníka. Za tisíc let zničili jen dvě civilizace?

No, mohlo být hůř.

„Dobře,“ řekl zdrceně Karel a položil si hlavu do dlaní. Po chvíli ji zvedl a pohlédl Altarovi do tváře. „Tím je i jasné, proč jsme neměli letět k Zemi: bezwingeři by nás chytili nebo sestřelili.“

„To sice ano, ale vaším příletem jsme získali mnohem víc!“

„Jestli máte na mysli žádost o pomoc od Poustevníka nebo Anděla...“

„Ne. Stejně už je pozdě, pozemšťané jsou pryč. No, možná jako prevence pro jiné civilizace...“ řekl Altar, ale hned prudce zakroutil hlavou a ten nesmysl z ní vytřásl. „Ještě jsem vám neřekl všechno.“ Zvedl se a zase začal chodit sem a tam.

151

„Při čekání na vymření shromáždili bezwingeři data a vyslali menší lodě ke všem koloniím. Jednak menší je relativní pojem a jednak moment překvapení je významná výhoda. Během týdne prošmejdili skoro všechny kolonie. Pečlivě posbírali informace a pochytali všechny lidské hvězdolety.

Ty na Zemi nemají posádky, ty ostatní osadili kontrolním hardwarem. Ten nás zatím omezuje ve vzdálenostech – bez povolení neuletíme s žádným hvězdoletem ani tři parseky. Ale to slíbili, že po normalizaci vztahů odstraní.

Důležitější je, že tohle zařízení hlásí do centrály koordináty lodi a centrála může dálkově hvězdolet zastavit a vrátit zpět nebo odpálit. Komunikace probíhá přes pátý rozměr – ať už to znamená, co chce, my ten signál nezrušíme. Ani nevíme, kde ten pátý rozměr hledat!“

„A s NUPAČem máte, předpokládám, nějaký plán. Ať je to cokoliv, pane, hlásím se do akce. Až se posádka dozví, kam jsme to dopracovali, půjde určitě taky...“

„Je to tak. A s vámi jsem jaksi automaticky počítal.“

„Děkuji.“

„Vím, že už se nemůžete dočkat své ženy. Až si tohle vyřídíte, řekněme za dvě hodiny – bude oběd, tak raději za tři –, přijďte zase ke mně.

Seznámím vás s novými supertajnými prostory – dílnami a laboratořemi, které jsme postavili bezwingerům pod nosem. A představím vám také vědecký tým. To, co stavíme, pak namontujeme do NUPAČe, a pokud se to podaří, vy se pokusíte vymazat bezwingery. Jo a ještě jedna věc... Za stávající situace je jasné, že dávat vám nějaké peníze nemá smysl.“

„Peníze? O čem mluvíte, pane?“

„Přece o těch kontejnerech, co vám dal Poustevník. Část obsahu použijeme pro to, co stavíme. Zbytek rozdělím mezi vás a posádku. A tu skřínku s paměťovými krystaly si nechte celou, po mimozemském umění nijak netoužím.“

„Abych pravdu řek‘, já taky ne. Ale dám je Katce, tu umění zajímá... Ve čtrnáct třicet na shledanou.“

Altar jen kývl a začal se věnovat přerušené práci.

* * *

Po bouřlivém uvítání, několika slzičkách štěstí, narychlo připraveném slavnostním obědě a vášnivém pomilování postavil Karel před svou ženu vyřezávanou skříňku od Poustevníka.

Skříňku otevřel a jeden krystal vložil do odpovídajícího portu. Ukázala se hromada fotografií a Karel nahlédl do několika z nich – obrazy, sochy, fontána či co a spousta dalších uměleckých děl. Pokusil se odhadnout množství dat na takovém množství pětisetterabytových krystalů, ale došly 152
mu předpony. Usmál se na vílu, která se k němu přivinula, a požádal ji:

„Prosím tě, miláčku, podívej se na ty krystaly, mají tam být umělecká díla mimozemšťanů. Udělej v tom trochu pořádek, ale nikam nespěchej.“

Mrknul na hodiny v pravém horním rohu obrazovky a dodal: „Mám být za chvíli u Altara, musíš mě propustit.“

Dlouhý polibek – a něžné sevření se smutně uvolnilo.

* * *

Když Karel minutu před termínem odbočil vpravo do chodby ke kanceláři, Altar už stál opřený o stěnu a čekal. Mlčky mu pokynul do chodby vlevo, která vedla k jednomu z mnoha východů na povrch. Po několika stech metrech mírného stoupání se přiblížili k propusti a Altar otevřel široké dveře do skladu skafandrů.

„Půjdeme ven?“ podivil se Karel.

„To ne, ale ve spojovací chodbě je velmi chladno. Skafandry si navíc necháme i potom, jdeme do velmi čistých prostor.“

Altar vyšel ze skladu, vrátil se sto metrů zpět a na křižovatce odbočil do chodby, jež vedla až do přijímací haly kosmodromu. Přibližně uprostřed byla ošetřovna – když tam vstoupili, doktorka se lekla, ale pak poznala Altara. Usmála se na něj, rozverně pohodila hlavou a uvolněně se zeptala:

„Dobrý den, pane Newmane. Něco nacvičujete?“

„Vůbec nás nevidíte, paní doktorko. Prosím, pojďte za námi zavřít,“
odpověděl Altar s úsměvem a vedl Karla do místnosti s rentgenem. Tam přistoupil ke stěně, popadl zabudovaný topný panel a vytrhl ho ze zdi. Karel jen zíral. Altar si sundal rukavici a lehce přejel po vnitřní straně otvoru.

Olověná deska zajela do zdi. Objevila se další vrstva, patrně beton. Altar se dotkl stěny na několika místech a ta se rozestoupila. A za ní byla šedivá a vrásčitá skála. Altar ale sáhl do prolákliny a chvíli mu trvalo, než nahmatal kontakty. Pak se konečně objevila dlouhá chodba, klesající do hloubky.

Altar se vsoukal do otvoru, který byl tak akorát na člověka ve skafandru, a pokynul Karlovi, aby ho následoval. Na druhé straně počkal, až Karel proleze, a pak stiskl tlačítko vedle otvoru. Všechny stěny se zavřely.

„Pojďte,“ mávl Altar levačkou a vydal se na cestu. Za chůze vysvětloval:

„S některými lidmi z bývalé vlády jsem prožil spoustu času na různých akcích. Politika změní každého, a tak přátelé se postupně měnili na známé.

Ale Gelabert zůstal mým přítelem, a když ho bezwingerové nakazili, poslal mi zprávu. Bylo jasné, že se přijdou podívat do všech kolonií, a kdyby tady našli lidi v oddělených prostorách, vyptávali by se. Potřebovali jsme Leóna a jeho tým někam schovat. Nevěděli jsme, jak moc tu budou čmuchat, tak jsme vchod schovali pořádně, podle některých až zbytečně. Ale pak jsme 153
byli rádi, protože bezwingerové si přivezli spoustu detekčních přístrojů a testovali snad každý čtvereční centimetr."

„Copak bezwingerové nerušili vysílání ze Země?“ přerušil ho zvědavě Karel.

„To víte, že rušili,“ pokračoval Altar, „ale také velmi přesně věděli, jak přenášíme zprávy mezi planetami. Poštovní automaty odchytili a díky svým superpočítačům prošly všechny zprávy, i ty zakódované.“

„Předpokládám, že kdyby zprávu pro vás nerozluštili, nedostal byste ji.

Jak jste je ošálili?“

„Použili jsme hlavu,“ zasmál se Altar. Chvíli Karla pozoroval a pak řekl:

„Především nebyly zakódované! Tvářily se jako rodinné vzkazy, zprávy z dovolené a tak různě. Celkem to bylo šest zpráv pro mě, mou ženu a Lokrana. Teprve z jejich kombinací jsme sestavili zprávu o třech větách.

Větší část informací ale přenášely symboly, ne slova. Myslím, že ani člověk by v tom neviděl nic jiného, než dojemnou zprávu kamaráda z nemocnice či povídání vnučky o tom, jak oslavila narozeniny a jaké dárky dostala.

Nezvaní hosté neměli šanci!“

Mezitím došli na druhý konec chodby, která se spirálou stáčela pod stávající základnu.

„Aha, všiml jste si. Snažili jsme se zabránit detekci laboratoře z oběžné dráhy,“ řekl Altar na vysvětlenou, a zatímco otvíral hermetické dveře, pokračoval ve vyprávění. „Když jsme tedy úspěšně schovali naše potomky, rozhodli jsme se po odletu bezwingerů tu místnost rozšířit a udělat zde laboratoře.“

Vstoupili do předsíně, patrně schopné fungovat také jako přetlaková komora. Altar zavřel na chodbu. Trochu to zasyčelo.

„Zavřete oči,“ upozornil, ale záblesk byl tak silný, že Karla přesto oslnil.

Následoval silný proud páry a chemikálií z mnoha směrů, který očistil skafandry. Otevřely se dveře do laboratoře a v nich stál León ve středním skafandru a široce se na Karla usmál.

„Tak přece jste se vrátil. Předpokládal jsem, že když si pamatuju vaše hrdinské činy, že jste přežil.“

„Když jste tu vy – stavíte snad stroj času???“

„Ano,“ přikývl León, a než Karel stihl zaprotestovat, zvedl ruce v obranném gestu a rychle pokračoval. „Já vím, že jsem říkal, že to nejde.

Ale když jsem viděl, co bezwingeři způsobili, a pochopil jsem, dokonce jsem si mohl ověřit, že vidím tu skutečnou histori ...“

„Mluvíte, jako by byl s historií nějaký problém.“

„Což nechápete,“ zvolal León popuzeně a bylo zřejmé, že už to asi vysvětloval mnohokrát, „myslel jsem si, že to náš příchod sem způsobil tak katastrofický vývoj událostí. A měl jsem výčitky. Chvíli trvalo, než jsem našel pár rozporů, které má hysterie nedokázala popřít, a nevymyslel jsem, 154
jak zjistit, co je skutečnost – zda to, co se děje, nebo historické dokumenty v mé době. Jako prezidentův syn jsem se dostal k tajným materiálům a zjistil jsem, že ne všechno bylo tak růžové, jak se to učí ve federaci.

Například o zničení Feminy se neučí, ale z tajných dokumentů vím, že k tomu došlo. A tady taky. Jenže teď už vím, že si za to skutečně mohly samy.“

„Moment,“ obrátil se Karel na Altara, „Femina byla zničena? Jak moc?“

„Ano,“ přikývl Altar, „řekl bych, že totálně – tam nezůstal kámen na kameni.“

„Odmítly vpustit inspekční hvězdolety na svou planetu,“ přidal se León.

„Bezwingerům řekly, že jim tam nepolezou žádní samci, ani když mají čtyři ruce, a oba hvězdolety sestřelily. Jedinou salvou! Načež tam bezwingeři poslali speciálně vybavenou loď s doprovodem. Za dvacet minut bylo po koloni ... Feminu jsem, pane Tichý, nezmínil náhodně. Znám bezwingery: ta planeta je dál nezajímá. Určitě nic neuklízeli – trosky těch hvězdoletů tam pořád krouží, protože tvoří přirozenou překážku v přístupu k Femině. Když jsem nad strojem času s týmem začal bádat, přišli jsme na to, že když se ví, jak to má fungovat, není součástková základna až tak důležitá. Tím chci říct, že nám to bude trvat dlouho, ale půjde to. A pak jsme vymysleli urychlení – pomůžeme si součástkami z těch bezwingerských trosek.“

„Je mi jasné, že sledované hvězdolety se tam nemůžou ani přiblížit...“

„Ani tam nedoletí, protože Femina je dál než tři parseky od Země,“
smutně přitakal Altar, „ten zpropadenej sledovač na třech parsecích vypne subprostorové motory a zastaví hvězdolet."

„Aha... Kdy odletíme?“

„Třeba hned – my jsme už dávno připraveni.“

* * *

NUPAČ se vynořil ze subprostoru na okraji hvězdné soustavy s patnácti planetami.

Femina byl pátá planeta. Byla na samém okraji pásma života a většinu doby chladná – jako její obyvatelky. NSH prozkoumal podmínky v soustavě a zjistil, že cílová planeta je na opačné straně své hvězdy. Protože spěchali, provedl počítač potřebné výpočty a NUPAČ pokračoval ještě pár sekund subprostorem do vzdálenosti tisíce kilometrů od planety.

Zanedlouho se pod nimi na nízké oběžné dráze nekontrolovaně převalovaly gigantické kusy zničených hvězdoletů. Oba skoro třistametrové stroje byly roztrženy vedví a doprovázelo je množství malých kusů a nekonečný mrak drobných trosek.

„Jak tohle udělaly?“ podivil se Karel.

„Použily urychlovač nákladů a poslaly do každé lodi vodíkovou bombu 155
v kontejneru s vyjednavačem, aby bezwingeři měli signál na biodetektorech a kontejnery nesestřelili,“ ozval se ze společenské místnosti León a po chvilce ještě dodal: „Naše historické materiály byly všelijak vylepšené, ale tohle by mohla být pravda.“

„To je blbost,“ ohradila se Edita, „Kterej cvok by se nechal vystřelit s bombou v kontejneru? Femina byla mírumilovná kolonie bez armády a žádné bomby neměla, natož vodíkové!"

„Jo – a hvězdolety pukly po přednášce o útlaku žen,“ doplnil Alexandr.

V éteru bylo chvíli ticho a pak byl slyšet hluboký nádech, na který Karel čekal. Zatleskal, hlasitě Alexandra pochválil za logický závěr a rodící se hádka byla – alespoň na čas – zažehnána.

„Leóne, do kterých částí se chcete podívat?“

„Je mi to líto – právě do těch rotujících.“

„Ach jo,“ vzdychl si Karel, „myslel jsem si to... Neši, spočítej použití gravitační kotvy na ten největší střep. Ten rotuje nejpomaleji.“

* * *

Počítač byl sice rychlý, ale realita byla rychlejší. Ze stínu největšího měsíce planety vyplul obrovitý válec. Malá část, asi tak čtvrtina, měla o něco větší průměr. Na NUPAČe nyní směřoval konec menšího válce. Podezřele to připomínalo kanón. Vzápětí se ozval strojový hlas a cosi blábolil.

„Kapitáne, to je robot s malým mozkem a velkým dělem," zvolal León a přeložil výzvu, „chce, abysme se identifikovali, jinak bude střílet. Je to jen menší a hlavně starší model, tak akorát na pozemšťany – zvládne pole třídy pět a něco... Bezwingerská past – dost neobvyklé.“

„Neši, vyhlas nejvyšší stupeň bojové pohotovosti, zkus uhýbat a příležitostně střílej,“ rozkázal Karel a za dané situace to znamenalo, že si k těžkým skafandrům, které si vzali již na Doře, nasadí přilbu a počítač si bude dělat, co bude chtít – hlavně rychleji, než by to dokázali lidé.

Poplach ještě ani nedozněl a loď prudce změnila směr, ale ta bezwingerská mrcha byla rychlá. První výboj NUPAČe minul, ale hned druhý šel přesně na komoru. Milion tun zanaříkalo, ale ochranné pole paprsek kupodivu nepropustilo. Další změna směru, další výboj a další zásah. NSH vyzkoušel všechny druhy zbraní, ale neuspěl. Tak alespoň prováděl s lodí psí kusy a dařilo se mu uhýbat.

„Pane, nejlepší je laser, ale na pátý stupeň nemáme!“

„Jaké je poškození? Pátý stupeň nás měl zpacifikovat.“

„Zatím jen drobnosti,“ odpověděl NSH a poskočil lodí dolů tak prudce, že absorbéry část přetížení propustily a všichni měli žaludek až v krku.

„Jak dlouho bude trvat, než tu potvoru napadne měnit interval mezi výstřely?“ Hlas počítače zněl výsměšně až lehkovážně. To vyburcovalo 156

Karlovo podvědomí a dostavil se nápad.

„Neši, pootoč nás a použij laser, opravený Poustevníkem. Třeba je lepší...“

„Pochybuji, pane. Řídicí jednotka je standardní a vrací mi obvyklé hodnoty svých parametrů.“

Ale programování jasně počítači říkalo, že ‚každá rada dobrá‘, a on nemohl nápady velitele ignorovat. Hvězdy kolem lodi se posunuly doleva a NSH vystřelil hned poté, co 'uskočil' před dalším výbojem kanónu. A že vystřelil, poznali všichni! Tahle zbraň nebyla jako ostatní – na sekundu odsála energi do posledního elektronu. Světla blikla a NSH vykřikl:

„Přišli jsme o štít!“ Ale ještě než větu dokončil, ochranné pole se obnovilo a bezwingerský kanón se nakrátko změnil v novu.

„Jestli měl ten paprsek tolik energie, jak jedovatou měl barvu, nemohlo to dopadnout jinak,“ komentoval to Kasim.

Karel přikývl a dodal:

„To byla slušná šestka.“

„Šest a půl,“ upřesnil NSH.

„Pane Tichý,“ ozval se vesele León, „vy švindlujete! Pomáháte si mimozemšťany.“

* * *

Výpočet jasně říkal, že takové zpomalení rotace několika miliard tun vážícího zbytku hvězdoletu, aby se mohli bezpečně dostat na jeho palubu, bude trvat tři dny a ještě pár hodin navíc.

Na to León po chvíli přemýšlení prohlásil, že taky bude švindlovat a že použije znalosti své doby a kotvu trochu přestaví. NSH obdržel upravený vzorec a čas se zkrátil na osmnáct hodin i s přestavbou. Byla to sice čtvrtina času, ale mělo to význam jedině v případě, že bezwingerský kanón nenahlásil útok narušitele do centrály.

Theodor si vyzvedl Leóna s Matylasem a odešli do strojovny, aby vylepšili gravitační kotvu. Mezitím NUPAČ podletěl trosky bezwingerských strojů, sestoupil na ještě nižší oběžnou dráhu a minimalizoval své vyzařování. Vzhledem ke své velikosti mohl být považován jen za další kus trosek – alespoň z dálky. Případný moment překvapení byl na jejich straně.

A pak čekali. Bojový poplach trval, ale kdo neměl službu nebo nepracoval na kotvě, měl volno. Edita z ošetřovny nutila NSH, aby podrobně skenoval povrch planety a hledal známky života.

Femina nebyla nijak hustě osídlena, nadpoloviční části planety se ještě nedotkla ženská noha, ale blížili se nad hlavní – vlastně jediné – město a na stovkách kilometrů čtverečních kolem měly být farmářské osady. Ale ty byly srovnány se zemí. Nikdo nemohl přežít, protože neznámé síly plochu 157
doslova přeoraly. Obrat 'srovnáno se zemí' však nepočítá s tím, že téměř zmizely i kopce.

NSH sám byl, lze-li lidským termínem popsat stav strojové inteligence, šokován rozsahem katastrofy. Edita nedokázala vydržet a vyrušila Leóna ve strojovně. Otázka byla jednoduchá: jak? León nekomentoval vyrušení, vytáhl hlavu z rozvodného panelu, podíval se na monitor a zasvěceně řekl:

„Říkáme tomu gravitačně stimulované zemětřesení. Vyšle se gravitační vlna, která se pohybuje nad povrchem, s takovou intenzitou, aby překročila gravitaci planety. Pod vlnou se povrch vzedme a pak padne zpět.

Nastavením intenzity vlny a její vzdáleností od povrchu lze přesně určit míru destrukce od lehkého zemětřesení až po roztržení kontinentů.

Díky téhle zbrani jsme museli přidat do Richterovy stupnice jedenáctý stupeň. Výsledek jedenáctky se nápadně podobá pásmu asteroidů mezi Marsem a Jupiterem. Netrvá to ani hodinu. U bezwingerů je to oblíbená zbraň, protože změnou úhlu výstřelu lze významně ovlivnit velikost poškozeného území. Navíc nevznikne problém s radioaktivitou a tak podobně. A k tomu potřebujete méně energie, než vyžaduje vstup do subprostoru.“

* * *

Karel odletěl a Katka se ve snaze zaplašit obavy ponořila do prohlížení krystalů. Stačilo se pořádně podívat na obrazovku a našla na dolním okraji kód, složený ze znaku a několikamístného čísla. Rychle nahlédla do tří desítek krystalů a zjistila, že písmenko označuje jakousi kategori obsahu a číslo pak pořadí v kategori . Kategorií bylo osm – na roztřídění spotřebovala všechny volné krabičky na potraviny a tři hrnce, největší na

"všehochuť". I tak jí roztřídění trvalo skoro tři hodiny.

Při večeři se rozhodla, že začne všeobecnou kategorií. Rychle sklidila nádobí a vrátila se k počítači. Znovu nahlížela do krystalů a podle čísla si na stole založila pět sloupců po deseti krystalech. Nakonec jich napočítala čtyřicet sedm.

Pak vzala první krystal – opravdu všechno možné abstraktní umění.

Pomalu se začínala nudit, ale šedesátý čtvrtý obrázek bohatě splatil její trpělivost. To už nebylo abstraktní dílo: byla to fotografie dvojice soch stojících po stranách širokého schodiště. Tak takhle vypadali Poustevníkovi tvůrci! Nebylo nijak těžké určit, že jde o muže a ženu. Na Katku padla tíseň a zalitovala, že je bezwingeři vyhubili.

Pracně se donutila pokračovat. O čtrnáct fotek dále ale čekalo ještě větší překvapení. Nebylo to umělecké dílo, ale stránka nějaké knihy. Pod velkým, křiklavě zbarveným znakem, zabírajícím levou horní čtvrtinu 158
stránky, byla v několika sloupcích spousta malých obrázků, evidentně představujících prosté předměty.

U každého z nich byl zřejmě jeho název – všechna slova začínala stejným znakem. Dlouho stránku studovala, než si připustila, že má před sebou dětskou knihu. Prošla několik dalších snímků a bylo to tak – co obrázek, to jeden znak z abecedy tvůrců!

* * *

Uplynuly dva dny.

NUPAČ se vrátil na Doru s několika sklady plnými beden a bedýnek elektroniky. Potomci vyhledali a nechali vymontovat z bezwingerských trosek skoro tunu součástek. Na zvědavý dotaz, proč toho berou tolik, León odpověděl, že všechno bere dvakrát až třikrát, protože počítá s tím, že snaha o skloubení tak odlišných technologií povede k mnoha pěkným ohňostrojům.

Karel dohlédl na vykládku a šel domů. Těšil se na svou ženu, protože si myslel, že se zopakuje poslední bouřlivé přivítání. Ještě když vcházel do předsíně a slyšel Katku, jak startuje z ložnice, netušil, jaký prožije vzápětí šok. Ze dveří se vyřítilo strašidlo!

Rozcuchané vlasy, kruhy pod očima a celkově strhané rysy – jen ty oči jí zářily nadšením. Karel se lekl, nechal ruce klesnout a vyděšeně se zeptal:

„Panenko skákavá – co se ti, Katko, stalo?“

Katka se zastavila akorát vedle zrcadla. „Jejda...“ podivila se svému obrazu a rychle si rukou srovnala vlasy. Pak se na Karla usmála a přivinula se k němu.

„Sedím nad krystaly už druhou noc, protože jsem učinila důležitý objev.... Nekoukej tak na mě – vyspím se a bude to zase v pořádku. Teď pojď se mnou k počítači, seznámím tě s mimozemšťany. Našla jsem několik fotografií soch provedených do neuvěřitelných podrobností, takže vím, jak vypadali...“

„To se dalo čekat. Kvůli tomu jsi nespala?“

„Ale ne – objevila jsem něco důležitějšího! Našla jsem jejich slabikář a naučila se jejich řeč. Tedy jen písemnou formu, nevím, jak se co vyslovovalo... Jenže ani to není všechno,“ ukázala Katka na několik papírů na posteli, „přeložila jsem seznam a vytiskla ho, abych měla důkaz.“

„Seznam čeho?“ zeptal se Karel a posadil se na židli u počítače.

„Seznam řešení, která jsou dále zpracována na uvedených krystalech...

Přečti si alespoň první stránku," kývla hlavou směrem k papíru, který mu podávala.

Karel ho převzal, ale stále to moc vážně nebral. Sklonil hlavu a přečetl 159
si první název: ' Pátý rozměr užívaný bezwingery'. Podíval se na Katku a zase sklopil oči ke druhému názvu: ' Přenos zpráv subprostorem'. Třetí také stál za to: ' Deformace subprostoru jako zdroj energie'. Karel přelétl stránku až do konce a málem mu vypadly oči.

„A nedělá si z nás Poustevník srandu?“ zeptal se s podezřením v hlase.

„Myslím, že ne... Na krystalech jsem našla vzorce – vždy několik desítek stran... Naučila jsem se jen základní matematiku – používali šestnáctkovou soustavu, předpokládám, že proto, že měli čtyři končetiny po čtyřech prstech. Poustevník sice přiložil ke vzorcům převodní tabulku symbolů, ale ztratila jsem se už v polovině první stránky... Předpokládám, že sis všiml, že máš lékařku a ne matematičku.“

Karel se na ni usmál, ale byl to smutný úsměv.

„Co je?“

„Musím ti něco vysvětlit. Posaď se,“ ukázal Karel na postel. Katka posbírala papíry a posadila se. Karel se jí chvíli díval do očí a pak nejistě pokračoval.

„Zajisté chápeš, že se Altar nesvěřuje obyvatelstvu se vším. A určitě není nic překvapivého na tom, že jsou některé informace vysloveně tajné.

Konkurence a Země má špehy všude. Je pochopitelné, že i já jsem se zavázal k nešíření takových informací, a to zvláště mezi rodinnými příslušníky... Ale jen tak pochopíš, proč jsou informace od Poustevníka ztracené... Nemrač se a poslouchej, začnu od začátku, přesněji od záchrany jistého týmu...“

Karel došel ve vyprávění až k návratu z Feminy a Katka ho gestem zastavila.

„Chápu kam míříš – potomci ti postaví ten pekelný stroj a ty se vrátíš. To je opravdu šílený!“

„Ale nejlepší, co máme... Vlastně jediný. Těch osm miliard mrtvých nás k tomu opravňuje.“

„Mluvíš jako ženská! Argumentuješ přesně tak, jak to nemáš rád.“

Karel už měl na jazyku poznámku o smyšlených a reálných argumentech, ale uvědomil si, že o hádku nestojí. Tak jen sklopil hlavu a mlčel. Fungovalo to překvapivě dobře. Katka ho upřeně a dlouho pozorovala, než promluvila:

„Promiň... Už víš kam, do kterého okamžiku? A co vlastně uděláš?“

„Vrátím se na Karesti do chvíle před Kachasovu havárii, a dokud bude v bezvědomí, střelíme ho do slunce. Anděl mi říkal, že nás hledají. Tomu zabránit nedokážeme, ale dojde k tomu za jiných okolností a hlavně později. Náš vývoj postupuje mnohem rychleji než jejich, a tak budeme mít větší šanci. Snad.“

„Kéž bys měl pravdu!“

160

Na to Karel jen pokrčil rameny. Pak se ale usmál, nasadil toužebný výraz a navrhl:

„Poslouchej, nejospalejší kočičko... Co takhle toho nechat a jít spát? Ty to potřebuješ a já taky nejsem nejčerstvější.“

* * *

Posádka NUPAČe poskakovala kolem tajemné stavby několik hodin. Teď byla celá posádka na můstku a debata o tom, zda mají právo bunkr otevřít násilím, dospěla k závěru. Karel nechal NSH spojit ministra Karestie, informoval ho o mimozemském bunkru a nabídl další průzkum týmem z Dory. Rozloučili se.

„Přeji klidnou plavbu.“

„Na shledanou, pane ministře.“

Jen ministr bádání2 zmizel z obrazovky, ozval se NSH:

„Kapitáne, nastala velmi zvláštní situace. V libračním bodě u měsíce zaparkoval kulový hvězdolet. Jeho kapitán čekal, až domluvíte s ministrem, a teď žádá o spojení.“

„Na obrazovku!“

„Znovu upozorňuji, že je to podivná situace,“ dodal ještě NSH, „připravte se všichni na šok... Spojuji hvězdolet, kapitán Karel Tichý.“

Karel začal vážně uvažovat, že se počítač zbláznil, ale pak naskočil obraz shodného můstku a z obrazovky se usmíval opravdu on sám. Ale rozdíl tu byl – Tichý na obrazovce měl levou ruku zavěšenou na pásce a slušnou ránu na čele. Stál velmi blízko ke kameře. Za ním se na chvíli vyklonil z místa druhého pilota Alexandr a zamával jim.

„Jsem tvé starší já – můžu ti říkat juniore?"

„Když chceš, abych ti říkal seniore, tak klidně..."

+ + +

2

Význačný bod časoprostoru – podruhé

161

Část III.

Dějiny píší vítězové

162

OBSAH

Kapitola 3.1 Nepříjemné překvapení
strana 164

Likvidace bezwingera úspěšně proběhne. Jenže pak zachráněný moscar a velud informují pozemšťany o souvislostech a jednoduché řešení zmizí v nedohlednu. Je na čase se hlouběji zamyslet!

Kapitola 3.2 Konec jedné kolonie
strana 178

Protože bezwingeři nejsou padlí na hlavu, vybalí technologi , kterou si lidé vysnili, ale nikdy nedokázali postavit. A ta ukáže na viníky. Vládnoucí rase nečiní potíže kvůli jedinci pohřbít celou civilizaci. Nebude to poprvé...

Kapitola 3.3 Marek Pathfinder
strana 189

Vědec po padesátce se dozvídá, že byl celý život manipulován. Zároveň ale zjišťuje, že se má stát hrdinou. Hezká představa, jenže se to nikdo nedozví! Co udělat s informacemi, jež mají potenciál oživit mrtvé?

Kapitola 3.4 Porušení pravidel
strana 205

Když dají dva géniové hlavy dohromady, nezůstane porušení pravidel jen na papíře. Zneužití grantu, zneužití důvěry nadřazené rasy, zneužití příčinnosti. Konec kapitoly je potřetí ve význačném bodě časoprostoru.

163

3.1 Nepříjemné překvapení

Jeden NUPAČ byl na povrchu třetí planety v soustavě Karestie, druhý byl mezi planetou a jejím měsícem v místě, kde jsou gravitační pole těles v rovnováze. Karlové se právě řehtali, jako by si řekli vtip.

„Předpokládám, že se mi to nezdá. Seš snad dalším důsledkem srážky planet?“ zeptal se junior.

„Nejsem! Jeden důsledek té srážky se ale objeví za... dvanáct minut.

Bude to loď majitelů onoho bunkru. Letí sem nikoliv jako reakce na naše šmejdění, ale jako reakce na sondu kolonie, která to tady našla. Připletli se ke srážce, ta je ale nevrátila zpět jako nás, nýbrž je odhodila do budoucnosti a vážně je poškodila. Než se tu objeví, popíšu situaci.“

Karel senior seznámil juniora a posádku v hrubých rysech s událostmi od havárie bezwingera až do současnosti. Junior i posádka byli viditelně v šoku. Přece jen se člověk denně nedozvídá o konci lidstva. Junior se zmohl na otázku, která ho poslední minuty zajímala nejvíc:

„Co s tím chceš udělat, když je bezwinger prakticky nezničitelný?“

„Situace po havári pro nás bude příznivá. Bude vysílený a v bezvědomí.

Navíc lékařka z Dory připravila uspávací injekci. Díky jejich metabolismu to není nadlouho, ale stačí to. Popadnem ho a střelíme ho do slunce.“

„Vy chcete zabít inteligentní bytost?!“ zvolala Edita.

„Čekal jsem tu otázku – kolik lidských bytostí musí zemřít, aby dali pacifisti pokoj?“

„Přece nepočítáme jabka! Život každého jedince je posvátný!“

„Hezká ukázka fanatického uctívání 'boha v nás'! Jestli chcete, slečno Sulenová, ignorovat realitu a chovat se jako jateční zvíře, tak prosím. Já vám ale říkám, že míra je víc, než kosmické zákony a ta byla nejméně miliardkrát překročena. Netrmáceli jsme se tak daleko, abych teď složil ruce 164
do klína!“

Bylo zřejmé, že rudá Edita je uražená a odhodlaná, a tak Karel nasadil horlivě útočný výraz, zahrozil vzhůru pravou pěstí a zaskandoval:

„Nehleďte na vlastní ztráty a ochraňte útočníka před zlými v našich řadách!“

A klidněji dodal:

„Je skutečně k neuvěření, že to politici a ochranářské organizace naprosto oficiálně propagují. Kdyby to byl jediný nesmysl, kterým nakazily společnost – to by byla krása!“ Pak se otočil na druhou stranu a co nejklidněji se oslovil.

„Juniore, bezwinger je za chvíli tady. My se přiblížíme k planetě, aby byla jistota, že si nás všimne. Po dopadu naložíme bezwingera a teprve potom tam poletíte vy. Tvůj NSH dostal přesné souřadnice a navíc podrobné informace od naší doktorky o metabolismu těch dvou dalších mimozemšťanů. Jsou v pořádku víc než bezwinger, Edita je může hned začít léčit. U nás ani jeden nepřežil, protože je bezwinger telepaticky zabil.

Asi se bál, že nás před nimi budou varovat... Připravte se... A je tu – jak podle jízdního řádu!“

Hořící loď bezwingerů dopadla a potom šlo všechno jak na drátkách.

* * *

Senior se blížil k hvězdě.

„Tak, juniore, musíme se rozloučit. Předpokládáme, že jakmile bezwinger shoří, dojde ke změně. Doporučuji ti, aby se Altar pustil do průzkumu těch trosek a hlavně se všechno utajilo – těžko přesvědčíš ostatní, aby nezačali vehementně mimozemšťany hledat. My se ale potřebujeme schovat, jinak nás zase převálcují... Sbohem.“

Senior zmizel a obraz ukazoval podlouhlé stříbrné pouzdro na pozadí hvězd, jež se rychle od hvězdoletu vzdalovalo. Vtom Alexandra osvítilo poznání a on hlasitě zvolal:

„Ihned všeho nechte! Všichni se posaďte!“ a sám tak učinil. Ostatní ho váhavě poslechli. Ale nic se nestalo.

„Prom...“ chtěl se Alexandr omluvit, když vtom přišla rána po hlavě.

Pomalý Kasim byl již krůček od své židle, když se mu podlomila kolena a on spadl mezi křeslo a ovládací pult. Hned se ale vzpamatoval a pracně se do svého křesla rukama vytáhl. To bylo nejspíš poprvé, co ho Karel slyšel klít.

„Pane,“ hlásil NSH, „NUPAČ z minulosti najednou zmizel!“

„No ano, došlo ke změně budoucnosti,“ odpověděl Karel. „Co se to vlastně s námi stalo? Jak jsi, Alexi, věděl, že k tomu dojde. Ještě teď mi drnčí hlava.“

165

„Prostě mi došlo,“ usmál se vědoucně Alexandr, drže se za hlavu, „že ve skutečném světě následuje po každé akci nějaká reakce. Na Zemi to někteří jedinci i celé skupiny sice popírají, ale skutečnost už je taková.“

„Proč nás z toho bolí hlava?“

„Výmaz paměti...“ vyhrkla Sylva.

„Taky si to myslím,“ souhlasil Alexandr, „nemůžu si vzpomenout na nic z toho, co senior říkal."

„Slečno Sulenová," vstoupil počítač do rozhovoru, „dostavte se na ošetřovnu. Máte tam dva mimozemšťany."

* * *

Na ošetřovnu se nahrnula celá posádka. Kdo by nechtěl vidět jiné inteligentní tvory?

Přesunem přepážek z třístavového skla vznikl na ošetřovně malý, hermeticky oddělený prostor s ještě menší přechodovou komorou. Tak akorát na dvě postele. Oba tvory zakrývalo bílé prostěradlo, ale i to málo, co bylo vidět, stačilo.

Jeden byl dvouoký, chlupatý a rohatý a podle ruky, vykukující pod prostěradlem, se dalo soudit, že je to humanoid. Druhý měl místo rukou čtyři chapadla a na hladkém válcovitém těle se vyjímaly čtyři oči. Jestli měl nějaké nohy, nebylo pod prostěradlem vidět.

Padaly poznámky spoléhající na to, že bytosti je nemohou slyšet, a i kdyby ano, nebudou jim rozumět. Avšak moscar, to byla „chobotnice“, co měla čtyři chapadla a čtyři oči, byl dostatečně při smyslech a zkoumal jejich mysl. Uvědomoval si, že kdyby jim chtěli ublížit, už by to udělali, a tak průzkum prováděl velmi opatrně. Navíc nevnímal bezwingera, a tak doufal, že ho eliminovali. Bytosti mocnější než bezwinger – to byla krásná představa.

První průzkum však dopadl špatně. Byli stavěni podobně jako bezwingeři, ale mluvili neznámou řečí a jejich mysl byla diametrálně odlišná. Jasných bylo jen pár obrazů, a ještě je moscar nechápal. Jen trpělivost, nabádal se. Jednu využitelnou informaci ale našel – určil jejich velitele. Snad bude úspěšnější, když se zaměří na jeden mozek.

O moc lepší to ale nebylo. Stále vnímal dva myšlenkové proudy, které se mu nedařilo oddělit – jsou to snad dvě bytosti v jednom těle? Myslel si, že když už se setkal s tolika rasami v bezwingerské federaci, že ho nemůže nic překvapit. Čím lépe oba myšlenkové proudy velitele separoval, tím víc byl zmatený – chvílemi si odporovaly!

Ovšem po mnoha stoletích existence měl moscar dost zkušeností a nakonec to zvládl. Pochopil, že jeden myšlenkový proud pracuje na úrovni 166
pocitů a patrně zajišťuje základní potřeby, protože každou chvíli odbíhal k řešení existenciálních otázek. Z něho také dokázal vyčlenit informační toky jednotlivých smyslů a chvíli toho zkoušel využít, ale bez výraznějšího úspěchu.

Moscar se tedy zaměřil na druhý myšlenkový proud. V něm se prolínaly obrazy, neznámé kategorie a pojmy. Šlo to pomalu, ale moscarovi se dařilo prohlédnout strukturu podivného jazyka. Také zde ho čekalo velké překvapení – proud se náhle rozdvojil. Obě části chvíli existovaly vedle sebe, ale pak původní proud zanikl a nový proud dosáhl plné síly. Co je tohle za chaos?!

S nově nabytými zkušenostmi se moscar podíval do jiných hlav. Jenže tohle bylo zase něco jiného! U většiny ostatních zjistil, že jsou v nějakém útlumu – proud pocitů byl silnější, tok informací smyslů větší, ale druhý proud, proud úvah, neexistoval nebo se objevoval na malou chvíli a hned zase mizel. Tak tohle bude řešit později. Vrátil se k veliteli, pevně rozhodnut naučit se nový jazyk.

* * *

Pár parseků rovně a pak doprava, táž chvíle, týž okamžik.

„Odhadla jste tu nevolnost správně, paní Tichá,“ řekla nadšeně doktorka Stetová a zvedla oči, když se Katka po vyšetření oblékla a přistoupila k jejímu stolu. „Blahopřeji, jste v jiném stavu... Chcete znát pohlaví?“

Katka jen přikývla.

„Bude to syn.“

* * *

NUPAČ byl už pár hodin v subprostoru a podle času Dory bylo po osmé večer. Karel předal službu a teď vyšel ze sprchy s úmyslem dát si něco dobrého k večeři. Natáhl si lehký overal a zamířil k lednici. Už sahal po dvířkách, když mu v hlavě zazněl tichý a klidný hlas. Lekl se a prudce se otočil. Nikdo tam nebyl.

Dobrý večer... Nelekejte se prosím, jsem ta čtyřchapadlová chobotnice na ošetřovně.

Dobrý večer, vzpamatoval se Karel a zvolna se probíral ze šoku, když ovládáte telepatii a naučil jste se naši řeč, patrně také víte, co je zač taková chobotnice na naší planetě. Neurazilo vás to?

Ale vůbec ne, pobavilo mě to.

To jsem rád. Nejsem sice telepat, ale mám představu, jak jste se naučil 167
naši řeč. Předpokládám, že jste tak zjistil to nejdůležitější – že jsme odstranili tu zlou bytost, nechceme vám ublížit a letíme na planetu jménem Dora, na níž máme malou kolonii...

Ta zlá bytost patří k bezwingerům a jmenovala se Kachas. Já se jmenuji Azuz a jsem moscar. Ten druhý trosečník, jak vy říkáte – humanoidní, se jmenuje Feroz a je to velud. Mockrát děkujeme za záchranu. Bezwinger mě málem zabil hned na Karestii, Feroz by následoval. Já stále nerozumím tomu, jak jste dokázali bezwingera odstranit – z telepatie jste v šoku, z telekineze vám naskakují pupínky, pro teleportaci máte slovo, ale neovládáte ji...

Vysvětlení je jednoduché, ale šílené. Řekněte mi – máte schopnost nebo zařízení pro cestování v čase?

Měl byste, kapitáne, vědět, že moscarové nemají žádnou techniku. To bezwingeři nebo veludi. Moment... No, Feroz tvrdí, že oni takové zařízení určitě nemají, prý se ani nepokusili, měli jiné starosti. O bezwingerech vím, že se o nějaký vývoj pokusili, myslím, že dvakrát, ale neúspěšně. Takže je na místě otázka – vy takové zařízení máte?

Do dneška jsem si myslel, spolu s veřejným míněním, že to není možné.

Ale vaše záchrana je výsledkem návratu v čase – skutečně se na Karestii objevil člověk, který věděl, kde a v jakém stavu se bezwinger nachází.

Věděl, jak je nebezpečný a jak se ho zbavit. Střelil ho do hvězdy.

Pane Tichý, zaprotestoval moscar a intenzivní pocit odmítnutí byl hodně nepříjemný , zatím pokaždé byla vaše řeč doprovázena obrazy, ale teď ne.

Kromě nějakých zamlžených vizí. Vy mi lžete?

V žádném případě! Popisuji skutečnost, která ale je vyvozena z logických úvah, protože vzpomínky se smazaly, jakmile došlo ke změně budoucnosti. Například se podívejte na tohle, pomyslel si Karel a vybavil si obrázek kulovité lodě na pozadí hvězdy a vzdalující se stříbrné pouzdro. V
tom obalu je bezwinger. To není naše loď a hlavně bych neměl důvod zabíjet nějakého mimozemského tvora, když jsme na takové setkání čekali tak dlouho. Mohl jste se přesvědčit, že o bezwingerech nic nevím. Naopak chci vědět od vás, co jsou zač a proč jsou tak nebezpeční.

Sleduji lidi teprve několik hodin, ale zdá se mi, že asi říkáte pravdu.

Bezwingeři k nám zavítali před několika stoletími. Když zjistili, co dokážeme, lstí několik moscarů unesli a prozkoumali. Podle nás vytvořili nové příslušníky kasty bojovníků s ještě větší mocí, než má moscar. Vrátili se a zahrnuli Tentacolu do své federace a díky našim schopnostem si podmanili i další rasy – například veludy a planty. Od nich získali další 168
schopnosti a díky masivnímu průzkumu Galaxie navíc přidali spoustu drobných vynálezů matky přírody. Myslím, že nebudu daleko od pravdy, když připustím, že jediný bezwingerský voják by porazil celou armádu pozemšťanů. S Kachasem jste měli jen neuvěřitelné štěstí.

Nezapomeň na stroj... Poslouchej, Azuzi, protože jsi v mé hlavě, dostal ses blíž než kterýkoliv člověk. Včetně mé ženy. Zjednodušme si to a tykejme si... Vlastně jsem se měl nejdřív zeptat, zda jsi zaznamenal a pochopil tuhle nuanci v naší řeči?

Ano. Nevadí mi to, Karle... Vraťme se ale k našemu problému – co máte v plánu dál? Co s uděláte s námi, s bezwingery a tak dále?

Jak už víš, pokud nám cestovatel v čase něco navrhl, bylo to k ničemu a nic si nepamatujeme. Ale když zauvažujeme... hmm... určitě jsme získali navíc nějaký čas. Také by se dalo očekávat, že nám proti nim pomůžete. Už jen informace, které od vás snad získáme, mají nedozírnou cenu: jejich strategie, taktika a technika, kterou používají... i o nich samotných.

Kapitáne, všechno to je nereálné. Teď, když víte, jaké schopnosti má jeden každý bojovník! A jak jsem se poučil od Theodora – v technice jste také pár století pozadu. Nevím, jak myslíte to 'získali jsme čas', ale vaší civilizaci zbývají tak dva tři měsíce. Před havárií vyslal Kachas nouzový signál, vědí, co se stalo a kde nás hledat. A když přiletí na Karestii 3, tak...

...Tak objeví naši kolonii hned vedle, vpadl Karel do moscarovy myšlenky, protože mu to došlo a polilo ho horko. Během chvíle rozšířil moscarův slovníček o nová slova, která zde není radno citovat. Vyskočil a začal vztekle pochodovat kolem postele sem a tam. Překvapenému moscarovi nevěnoval pozornost. Takovou bouři v lidském mozku moscar ještě nezažil.

Karel však nevymyslel nic, jenom se vysílil natolik, že se mu začaly klížit oči a nezabránil zívnutí. Do toho se ozval žaludek a žádal si své. Moscarovi to samozřejmě neušlo. Popřál tedy Karlovi dobrou chuť a dobrou noc a odpojil se.

* * *

Na Doře zatím neuběhla ani hodina od odletu NUPAČe a Altar byl vyrušen operátorkou. Byla evidentně nervózní a trochu se zadrhávala.

„Pane, volá vás kapitán Tichý z hvězdoletu NUPAČ... Asi se zbláznil!"

Altar se zamračil a gestem souhlasil se spojením. A skutečně to byl potížista Tichý a netvářil se zrovna nadšeně.

„Co se stalo, že jste zpět?“ zeptal se Altar v očekávání problémů.

169

„Pane, vyslechněte mě a nepřerušujte, prosím.“

„Poslouchám.“

„Podle vašeho příkazu jsme vyhledali toulavou planetu, ale přiletěli jsme ve chvíli srážky. Byla to taková pecka, že nás to odhodilo do subprostoru a vrátilo v čase. Dodávku na Karesti jsme doručili a vracíme se. Chtěl jste, abychom se vrátili s něčím zajímavým – a to se stalo. Sonda kolonie objevila podivnou stavbu na třetí planetě a přitom byla zaznamenána.

Pane, ten bunkr je prokazatelně mimozemský, informoval své stavitele a ti se přiletěli podívat. Havarovali a my je zachránili! Přikažte, prosím, ošetřovně, ať připraví oddělení s vlastní atmosférou – máme na palubě dva mimozemské tvory. Také jsme si zadělali na pořádný průšvih!“

„Mimozemšťani??? Jakej průšvih?“

„Je to vážně šílené, pane! Raději vám to sdělím osobně...“

* * *

Cestou subprostorem se Karel pokusil s posádkou a NSH dát dohromady zbytkové informace o návštěvě z budoucnosti, ale bylo toho žalostně málo.

Karel všechno Altarovi převyprávěl a promítl pár záběrů, které uvízly v paměti počítače. Většina ale byla poškozená či zamlžená.

Nakonec však inteligence zvítězila nad silami přírody – logickými úvahami postupně zaplňovali bílá místa a vyháněli lvy z jejich pozic.

Dokonce se shodli, že tou záhadnou lodí z budoucnosti byl s největší pravděpodobností NUPAČ.

Čím podrobnější a ucelenější obraz se jim dařilo sestavit, tím větší měl Karel výčitky svědomí. Bylo jedno, že to nebyl fyzicky on, ale jeho dvojče z jiné budoucnosti. Cítil ohromnou a stále narůstající tíhu zodpovědnosti.

Co se teď stane s lidmi. Jak to myslel moscar, když říkal, že lidé mají už jen dva měsíce času? Altar si změny nálady samozřejmě všiml a snažil se to Karlovi rozmluvit. Odlehčil mu jen na chvíli.

Potom začali bádat nad tím, kde, jak a proč se objevili lidé z budoucnosti. Několik útržků informací vedlo k přesvědčení, že to byli lidé, ale nedalo se jen tak mávnout rukou a říct, že zatahovat do toho zelené mužíčky je blbost – dva exempláře dvou ras právě ležely na ošetřovně a doktorka Stetová a několik sester kolem nich pobíhaly, protože se veludovi přitížilo.

Nakonec Altar vyslovil přesvědčení, že by jim lidé s časostrojem mohli znovu pomoci a že nejpravděpodobnější bude jejich objevení ve Sluneční soustavě. Navrhl, že by k Zemi poslal ozbrojenou loď, ta by se klidně mohla schovat někde v Kuiperově pásu, protože senzory jsou tak dokonalé, že zachytit narušení konzistence prostoru kdekoliv ve Sluneční soustavě nebude problém. Karel odporoval, že to bude fungovat jen v případě, že 170
bezwingeři nenajdou Zemi dříve. Pak ale vstal a prohlásil:

„Dobře pane, pošlete tam loď. Já jí ale velet nebudu, rozhodl jsem se pro něco jiného: poletím na Karesti tři a navážu s bezwingery kontakt a pokusím se vyjednávat.“

„Posaďte se!“ přikázal Altar. „Nepoletíte nikam, když vám nedám loď!“

„Pane, k čemu bude vaše jmění, když se zhroutí civilizace? Nechal jsem si od moscara vyprávět o dalších civilizacích ve federaci. Pár civilizací bezwingeři zdecimovali, jednu vyhladili prakticky úplně. Bezwingeři neválčí, jdou na to přes biologi . Rasa, která má tak špatnou imunitu jako my, nemá šanci. Já se jim vzdám jako válečný zločinec. Azuze jsem už přesvědčil.

Nikdo ještě něco takového neudělal. To by je mohlo obměkčit. Slitování s nepřítelem také prý znají.“

„Kdy jste mu to řekl?“ nechápal Altar.

„Zřejmě poslouchal a teď do mě celou dobu hučí.“

„Nó,“ protáhl Altar, „vy ale nevíte, co vím já... Běžte domů a znovu zvažte všechny skutečnosti.“

„Nechápu – o čem to mluvíte, pane?“

„Jen běžte, Katka vám to vysvětlí... Dostavte se zítra ráno na osmou, znova to probereme. Já taky budu přemýšlet.“

* * *

Uprostřed noci probudil všechny obyvatele kolonie srdceryvný výkřik. Karel nespal. Seděl v kuchyni, před sebou oblíbený kávový hrníček a okamžitě pochopil, kdo vykřikl.

Azuzi, co se stalo??? pomyslel co nejintenzivněji.

Feroz právě zemřel... Byl to přítel, sloužíme spolu už třicet let... Na Karestii letím s tebou!

Já sám ještě nevím. Těžko ti asi vysvětlím, co znamená být otcem. To tu mám nech...

Komunikaci přerušila rozespalá Katka ve dveřích kuchyně. Moscarův výkřik ji probudil a ona zjistila, že vedle ní manžel není už pěkně dlouho –
postel byla studená.

„Ahoj... Nemůžeš spát?“ řekla, a když se po pár krocích přiblížila ke stolu, zeptala se podezřívavě:

„Co to tu provádíš – ty píšeš dopis?“

Karel neodpověděl, jen položil ruku na papír před sebou a smutně Katku pozoroval, dokud si nepřisedla.

„Komu?“

„Svému synovi.“

171

„Co se děje? Celý večer jsi tak zamlklý...“

Byla to jasná výzva. Karel svedl bitvu mezi příkazy Altara, které podepsal, a nutkavou potřebou získat pochopení a odpuštění od milované bytosti, kterou se chystal opustit. Hledal nějakou zkratku, jak co nejsrozumitelněji vysvětlit události a přitom vynechat mimozemšťany. Když dlouho nic nenacházel, Katce došla trpělivost.

„Tak co jsi provedl?“ zeptala se přísně jako doktorka neposlušného pacienta.

„Kdyby byla odpověď tak jednoduchá, jako tvoje otázka,“ vzdychl si Karel, ale pak se rozpovídal. Zjednodušoval, co se dalo. Katka vydržela sotva pět minut. Pak prohlásila, že to je pohádka, a pokusila se vstát od stolu. V půli pohybu se zarazila, vyvalila oči a usedla zpět. Karel se nejdřív lekl. Jenže pak mu to došlo a nechal ji, ať komunikuje.

Zdravím, paní Tichá... Nelekejte se, jen jsem chtěl potvrdit Karlova slova... Odpověď si jen myslete, já vás slyším.

Kdo jsi?

Ta chobotnice, o které teď mluvil váš muž.

Slyší nás někdo jiný? Třeba manžel?

Nikoliv. Dokážu sledovat mnoho mozků současně, ale oboustranně komunikovat dovedu jen s jedním.

Takže jsi sledoval Karlovo vyprávění?

Sledoval. Stavíš ho do těžké situace, Katko – podepsal panu Altarovi mlčenlivost.

Takže všechno je pravda?

Naprosto. A ještě toho spoustu vynechal, aby tě neděsil.

Kde vlastně jsi – někde v lodi?

Ne. Tomu se tvůj muž taky vyhnul – přesunuli mě z NUPAČe na ošetřovnu. Ale neboj, jsem v hermetickém prostoru. Nechci nikomu ublížit, takže poslechnu doktorku Stetovou.

Dovol jednu otázku, prosím, myslela si Katka, ale přání vyzařovalo tak silně, že Azuz rovnou odpověděl.

Zkoumám lidi teprve třetí den, ale znám odpověď, která se na něj hodí jako na nikoho jiného – má tě plnou hlavu. Myslím to doslova, věř telepatovi.

Děkuji... Já jen nechápu, co chce dělat? A proč píše dopis synovi? To jsou ti bezwingeři tak nebezpeční? Vyspělá civilizace přece nemůže být agresivní...

Ťala do živého. Moscar nejenže neodpověděl, ale šum v její hlavě, jakási nosná vlna, zmizel. V duchu se omluvila, ale když nenastala žádná reakce, obrátila se na Karla.

172

„Ta chobotnice se mnou teď mluvila a potvrdila tvoje pohádky. Jak je to s těmi bezwingery?“

Karel tedy pokračoval ve vyprávění. Nastínil jí, co čeká lidi, až přiletí.

Následovala logická otázka:

„Co chceš dělat?“

„Poletím na Karesti , vzdám se bezwingerům a pokusím se jim nějaký útok rozmluvit.“

„To mě tady necháš samotnou? S dítětem?“

„Ať to probírám z kterékoliv strany, je lidstvo víc než dva lidé, sebevíc blízcí.“

To Katku rozčílilo. Vybuchla a vyčítala, vymlouvala, přesvědčovala.

Snesla sto a jeden důvod, proč je Karlovo uvažování a jednání nemorální.

Zakončila přednáškou o křivdě táhnoucí se už od pravěku – nedocenění, ignorování či ponižování mateřského instinktu.

Výborně, taková spousta nových slov, zaznělo Karlovi v hlavě a on se ušklíbl. Katka si toho všimla a zarazila se.

„Copak?“

„Chci tě o něco požádat – zachovej se konečně jako chlap.“

„Co, mám tě zbít?“

„Hezké klišé, minimálně padesát let je to obráceně... ne, chci, abys byla alespoň jednou jedinkrát skutečně rovnoprávná.“

„Nejsem snad?“ vypálila bojovně.

„No, snažíš se. Já bych ale rád, abys pro jednou udělala to, co chce dnešní, do zblbnutí zfeminizovaná společnost po mužích. Tak jako oni potlačují svůj sexuální pud, to zvíře v sobě, abys i ty potlačila mateřský instinkt. Nebude to jednoduché – jako muž to vím velice dobře, bojuji s tím každý den.“

„Nemůžeš srov...“

Vzteklý pohled, zdvižený ukazováček, tak evidentní snaha potlačit výbuch – dobře to znala. Teď bude následovat neúměrně klidný, medový hlas... Zmýlila se. Řval jako pominutý:

„Nebude žádné feministkami tak oblíbené handrkování za rovnost nepoměřitelných věcí! Žádná arogantní manipulace s morálními hodnotami, která nikam nevede! Konečně nadřadíme zájem druhu nad zájem jedné samičky...“

Pak si to ale uvědomil a ztichl. Povzdychl si, nerozhodně rozhodil rukama a smutně dodal:

„Vlastně i samce – sakra, copak si myslíš, že nechci vidět svého syna vyrůstat? Že ho nechci ochránit před světem, který se z něj bude snažit udělat duševního mrzáka jenom proto, že má kolíček?“

Chuť k boji z ní už vyprchala. Měla pocit vysílení. Smířlivě řekla:

„Zkusím tě obdivovat místo toho, abych tě nenáviděla... Copak si 173
neuvědomuješ, že tě asi rovnou zabijí? Možná ani nebudou zjišťovat, kdo jsi!“

Karel chvíli svou ženu pozoroval. Zdálo se mu, že opouští pozice podezřele rychle. Potom ale přistoupil na změnu tématu.

„Uvědomuju, samozřejmě. Přestože jsem ze Země utekl a právě jsem tamní společnost po sté zkritizoval, jsem ochoten riskovat, abych zabránil masakru. Pořád je to můj domov. Jsem ochoten vsadit všechno a tebe jen prosím o odpuštění.“

Katka si jen vzdychla, přistoupila ke Karlovi a objala ho.

„Ty můj hrdino,“ zašeptala mu do ucha a znovu se k němu přitiskla. Pak ho políbila, rukou mu vjela do vlasů a zasmála se tomu drnu, co vznikl.

„Poslouchej, miláčku – nechceš podlehnout zvířecímu pudu? Když je to naposled...“

* * *

Ráno se se slzami v očích rozloučili a Katka odešla na ošetřovnu, protože na ni vyšla směna. Karel si zase sedl do kuchyně, usrkával kafe z dovozu a smolil dopis pro svého syna. Víceméně byl smířen s tím, že nepřežije a masakru pozemšťanů nezabrání, avšak usoudil, že by kolonie přežít mohly – a tedy i jeho syn.

Po dvou hodinách měl dopis hotov. V hlavě se mu rodil plán, který byl ještě šílenější než všechno to, co se doposud stalo. Navázal kontakt s Azuzem a nechal si od něj podrobně vyprávět, jak bezwingeři získali svou moc. Pak dopis vložil do obálky a vydal se za Altarem.

Dopis mu předal a vyslovil přání, aby jej Altar předal synovi, až bude potřeba ho přesvědčit k následujícím věcem. A začal vysvětlovat svůj plán.

Altar nejprve odporoval, ale potom začal některé nápady přibrušovat a doplňovat své.

Když promysleli všechno, co jen šlo, rozloučili se. Karel chtěl shromáždit posádku, ale Altar řekl:

„Není třeba. Chtěl jsem vám to usnadnit – dobrovolníci jsou už na palubě NUPAČe. Čekají nejméně hodinu, takže je jisté, že předletovou kontrolu budou mít hotovou. Běžte a snažte se vrátit.“

„Sbohem, pane. Dohlédněte na Katku a syna.“

Pomalu se otočil a těžkým krokem zamířil do hangáru. Bylo to daleko, ale záměrně nepoužil žádný dopravní pás. Pohledem se loučil se známými místy a snažil se potkat co možná nejméně lidí. U vrat přetlakové komory stála Sylva a evidentně čekala na něj.

Když k ní došel, beze slova ho objala a políbila na tvář. Pak poodstoupila, levačkou si otřela slzy a smutně řekla: 174

„Mám vás ráda, kapitáne. Bylo mi ctí pod vámi sloužit. Myslím, že ničeho nedosáhnete, ale vím, že to nelze nezkusit. Neletím s vámi, protože jsem přesvědčena, že je jedno, kde mě bezwingeři dostanou. Všichni ostatní, kromě Edity, jsou na palubě.“

Pak se její tvář změnila v grimasu odporu a vzteku, když prohlásila:

„Tu svini by měli rozčtvrtit jako první! Jsem ráda, že jste ji neslyšel... Na shledanou v lepších časech.“

* * *

Během letu subprostorem upravil Theodor vysílač podle pokynů Azuze tak, aby mohli komunikovat s bezwingery. Také Karla učil jejich řeč – alespoň pár základních frází. Metoda telepatické fixace byla neuvěřitelně efektivní a Karel brzy zvládl přečíst Azuzem připravené poselství.

NUPAČ se vynořil nedaleko Karestie čtyři. V koloni byl nejspíše klid, protože televizní vysílání neobsahovalo záběry mimozemského útoku.

Řešili své každodenní záležitosti a netušili, že už to nebude nadlouho.

NUPAČ se blížil desetinou rychlosti světla ke třetí planetě a NSH je informoval o skupině bezwingerských křižníků na její oběžné dráze. Karel přečetl těch několik připravených vět a vyslal je do kosmu. Dlouho se nic nedělo, pak se ale z ničeho nic objevily dva vojenské křižníky. Několik minut NUPAČe doprovázely, ale na volání neodpovídaly.

Náhle se na můstku, napravo od řídicího pultu, zachvěl vzduch jako nad rozpáleným pískem. Karel si toho hned všiml, ale nechápal, co to je.

Chvění přestalo a vzápětí se tam zhmotnil čtyřruký bezwinger. Byl opravdu obrovský, hlavu měl skoro až u stropu. Chvíli stál bez hnutí, pak udělal krok ke Karlovi, ale než ho stihl chytit, podlomila se mu kolena a upadl. Byl evidentně mrtvý.

Tos byl ty, pomyslel si Karel.

Ano, odpověděl moscar.

Jak se ti to povedlo?

O tevřel se a zkoumal vaši mysl. Věděl, že nejste telepati. Nepočítal se mnou!

Co teď?

Teď jsou na řadě bezwingeři, měli bychom zmizet. Zabili jsme jim bojovníka, určitě zaútočí!

Karel svedl vnitřní boj, ale převaha byla zřejmá. Když neutečou, zahynou všichni. Jako by to přivolal! Zachránilo je, že bezwingeři si chtěli nejprve otestovat jejich techniku. Použili poloviční energi – i tak ale moc nescházelo a štít by prorazili.

175

„Neši, start!“ vykřikl Karel a NUPAČ prudce zrychlil, ještě než to dořekl.

Zakličkoval jako zajíc a další výstřel je minul. Další klička a zase mimo!

Rychle se od postavení bezwingerů vzdalovali směrem ke Karesti čtyři.

Ještě chvíli a zmizí jim za planetou. Ale pak je štěstí opustilo. Bezwingeři použili multifokální laser a už nebylo kam uhnout. NUPAČe zasáhlo několik slabších paprsků, ale poškodily ho tak, že z něj zbyla jen neovladatelná hrouda kovu, která zanedlouho shoří v atmosféře čtvrté planety.

* * *

Karel se probral jen proto, aby mohl zemřít.

Ležel na písčitém dně nějaké jeskyně. Přesněji to zamlženým zrakem nedokázal určit. Ale ten flek vpravo, ta silueta proti světlu, to je moscar.

Karel se pokusil sehnat myšlenky do houfu a navázat spojení s Azuzem.

Byl rád, že nemusí mluvit.

Ahoj. To tys mě zachránil?

Ano, já... Doufal jsem, že se už neprobereš, kapitáne.

Začínám si vzpomínat – podařilo se NUPAČe přibrzdit a neshořeli jsme v atmosféře, ale na přistání to nestačilo. Nějaký výbuch páry, pak bílý záblesk – tos byl ty?

Ano. Ale těsně předtím explodoval chladící okruh.

Díky. Takže jsme na Karestii čtyři?

Ano. Už třetí den. V horách, kousek od hlavního města.

Tak dlouho?

Celou dobu jsi v bezvědomí, kapitáne.

Karla vyrušilo silné svědění na pravé paži. Automaticky se chtěl levačkou poškrábat, ale výsledkem bylo něco strašného – měl pocit, že sáhl do kýble exkrementů v hustém klihovém nálevu. Zrak se mu zlepšil dost na to, aby si ověřil hmatový vjem: jeho kůže byla popraskaná a prsty levé ruky vězely v obrovském puchýři, který prudkým pohybem roztrhl.

Vyděšeně vykřikl, ale přes rozpraskané rty v bezzubých ústech neprošel ani hlásek.

Probohaživýho! Azuzi, co se stalo???

Abych tě zachránil, musel jsem se tě dotknout. Tvé tělo podlehlo nákaze, která na nás nepůsobí. Bylo dobře, že nás doktorka Stetová nechala celou dobu v karanténě.

Mělo by to šíleně bolet!

Spálil jsem ti pár nervů a zabránil přístupu bolesti do mozku. Evidentně ne úplně. A zastavit nemoc jsem taky nedokázal.

Dobře, já tu hanebně zhynu, pomyslel si Karel, jako by se ho to 176
netýkalo, ale co budeš dělat ty?

Odpověď se dostavila vzápětí – a byla velice výmluvná. Jeskyně se zatřásla tak, že se ze stropu uvolnil prach a drobné kamínky. Na Karlovu nevyřčenou otázku moscar neodpověděl, ale v bílém záblesku zmizel. Za pár sekund byl zpět a hlásil:

Bezwingeři zaútočili na hlavní město. Standardní postup – až si s vámi pohrají, tak...

Jasně – střelí sem atomovku nebo něco silnějšího.

To ne, tohle bezwingeři nedělají. Vědí, že planet s vhodným prostředím není zase tolik. Srovnají to tady se zemí, ale čistě mechanicky. Musí však zajistit, abyste jim ten stroj nepoškodili.

Přijedou sem snad s buldozery?

Zasmál bych se, kdybych to uměl. Jejich nejoblíbenější zbraň je na nízké oběžné dráze. Na dálku převrátí povrch tak, že nezůstane kámen na kameni.

Azuzi, já žasnu. Tvé slovní obraty... Jako rodilý pozemšťan.

Navrhuju, Karle, zůstat tady. Ty stejně zemřeš a já sám na mrtvé planetě být nechci. Několik set let! Tak úplně jsem nepochopil, co to znamená, ale říkáte 'sbohem'...

Z velké dálky k nim dolehl temný hukot a jeskyně se otřásala stále víc.

Pak se celá hora zhroutila.

+ + +

177

3.2 Konec jedné kolonie

Kolonie na Karesti čtyři se pomalu vracela k normálu.

Ministr pro vědu a techniku byl ve své zaprášené kanceláři a snažil se dohnat několikaměsíční resty. Nelibě proto nesl, když k němu vletěl – a to do slova a do písmene – rozcuchaný inženýr, který mával hromadou papírů nad hlavou a halasně oznamoval převratné novinky. Příchozí si ale z ministerské nálady nic nedělal, obešel dávno nepoužívaný stůl s umělou inteligencí, před ministra rozložil fotografie a zadýchaně vysvětloval:

„Pane ministře, na trojce je mimozemský hvězdolet. Tedy už není, zase odletěli. Na fotkách je také vidět hromada trosek – domníváme se, že přiletěly dvě lodě a jedna havarovala. Je nepravděpodobné, že by v oboru radiového a tepelného záření nezaznamenali naši přítomnost. Určitě už vědí, že tu jsme, a výzkum jejich bunkru nebyla náhoda. Je skoro jisté, že bude následovat diplomatická mise a navážou s námi kontakt. Navrhuji se připravit na návštěvu. A taky by nebylo od věci informovat Zemi.“

„Informovat Zemi? Náš jediný hvězdolet přiletí až za pár dní a subprostorová střela je drahá. A když to uděláme, buď se sem nahrne půlka planety, nebo přiletí se svěrací kazajkou. S tímhle spěchat nebudeme. Ale připravíme se. Nechte mi tady ty fotky, poradím se s dalšími ministry.“

Bylo velmi naivní se domnívat, že je v moci takové malé kolonie se na návštěvu bezwingerů připravit. Ne na tuhle...

* * *

Generál Poder as Hurón měl nejvyšší hodnost, jakou mohl bezwingerský bojovník dosáhnout. Však také patřil ke čtyřrukým bojovníkům z tzv. první vlny hromadné transformace. Mohl se stát velitelem planety některé kolonie bezwingerů, mohl být velvyslancem u některé podřízené rasy atd. Ale on 178

nejraději velel své zásahové jednotce šesti vojenských křižníků a zasahoval tam, kde byly potíže. Jako jeden z mála velitelů se mohl pochlubit čtyřmi asistencemi při připojení nových civilizací k jejich federaci.

Momentálně se však účastnil mírové mise – zachraňoval poslední zbytky jediné létající rasy ve federaci. Sice s akcí tak úplně nesouhlasil, protože celoplanetární ekologickou katastrofu si způsobili sami, když chtěli vyzrát na bezwingery a vystoupit z federace, ale uznal, že jsou vzácní.

Nejen jako jediní ptáci, ale také jako jediná rasa, která byla tak inteligentní, že dokázala vytvořit kolem své planety štít, kterým bezwingeři nepronikli, a jen technická chyba to celé pohřbila. A to doslova. Po dvaceti dnech bezvadného fungování totiž došlo k tomu, že se štít začal rychle zmenšovat. Protože se zmenšoval rychleji, než byla jeho prostupnost plyny, vzrostl brzy tlak na povrchu do té míry, že rozmačkal nechráněné živé bytosti včetně tří čtvrtin svých tvůrců.

Macho as Cabezon, náčelník klanu bojovníků, se přivítal s Poderem jako vždy na své poměry hodně bouřlivě. Přece jen se znali skoro čtyři sta let. Usadil ho do nejlepšího křesla, jaké v pracovně měl, a podal mu fotografie, připravené do dvou hromádek.

„Zatímco ses bavil ornitologií, došlo k mimořádné události. Začalo to tím, že nám jedna planetární základna ohlásila průzkumnou sondu na oběžné dráze, která se neidentifikovala. Podle dodaných informací šlo skutečně o typ ve federaci neznámý. Vyslali jsme proto neúplnou jednotku, adepta na post bojovníka, jistého Kachase. Mělo jít o jednoduchou průzkumnou misi, která by nováčka posunula k vysněnému cíli. Dostal starší, subprostorový hvězdolet. Krátce před koncem cesty však došlo k havári – střetli se s nějakým astronomickým jevem, který narušil subprostor, poškodil loď a zabil planta. Ještě měli čas nás informovat a pak se zřítili nedaleko té planetární základny.

Vyslali jsme záchranný tým. Našli trosky a v nich DNA planta – ale nikoho dalšího. Při té příležitosti zjistili, že vedlejší planeta má zvýšené vyzařování rádiových vln. A také tepla. Poslali mikrosondy, které tam našly technickou civilizaci třetího stupně – na planetě je pouze malá kolonie.

Nenavázali kontakt, protože usoudili, že Kachas a dva přeživší jsou v jejich moci a chce to trochu jinou techniku, než měli k dispozici...

V té druhé hromádce jsou fotografie sond a také další zásilka od planetární základny, kterou nám poslala. Cizinci se zkrátka přišli podívat, co jejich sonda našla – poskakovali kolem půl dne, ale dovnitř se nedostali.

K dobru je jim třeba přičíst, že to nezkusili násilím...

Nezklamal jsi mě, taky na ty fotky nevěřícně zíráš – to je podoba, co?!

Nepotřeboval jsem experty, abych pochopil, že tohle jsou lidé.

Předpokládám, že si vzpomínáš na velitele jménem Sagaz as Envido, který tuhle rasu před tisíci lety objevil? Zachránil je před zničením a přitom sám 179
zahynul! Došlo však k logistické chybě – souřadnice oné planety zmizely spolu s ním. Můj předchůdce za to dlouho trpěl a od té doby máme několik pravidel, která se zdají začínajícím velitelů tak divná.

Už je myslím jasné, jaký bude tvůj úkol – navázat kontakt s lidmi a najít přeživší členy vyslané jednotky. Myslím, že by hned od začátku měli pochopit, že jakoukoliv agresi i vůči jednotlivci tvrdě potrestáme. Ale protože u nás mají vroubek, tedy závazek za záchranu, nechtěl bych je vyhladit. Nezměkl jsem, jak se ti možná zdá, ale zamyslel jsem se.

Porovnej, kam jsme se za tu dobu od jejich objevu dostali my, kam oni. Za jedinou generaci přeskočili z úrovně nula na trojku.

Chápu, že jako bojovník je hodnotíš jako nebezpečí, protože za další generaci by nás předhonili. Považ jen, jaký prospěch bysme z nich měli.

Samozřejmě celá federace. Když je srazíme na kolena a připoutáme k sobě, bude jejich entuziasmus v naší federaci něco nevídaného. Kromě tohohle výkladu ale pro ně udělám ještě něco: pošlu s tebou dva vědce s jejich supertajným vynálezem. Ten umožní zjistit, co se stalo a jak jsou do toho lidé zapleteni. Podle toho se zařídíš.“

„Že by třetí pokus o stroj času konečně vyšel?“ zeptal se Poder ironicky.

„Není to časostroj, ale je to něco podobného,“ odpověděl Cabezon klidně a ironi ignoroval. „Dokážeme zpětně zobrazit rozptýlené světlo z určitého místa. Momentálně jsme na osmnácti dnech. Takže proto je třeba spěchat.“

* * *

Takový provoz soustava Karestie ještě nezažila.

Z pátého rozměru se postupně vynořilo šest obřích strojů a rozmístily se kolem třetí planety tak, aby pokryly celý povrch planety. Velitelský stroj zakotvil – jako jeden ze čtveřice – na rovníkové synchronní orbitě a visel přímo nad planetární základnou.

Základnu zde zřídil již Sagaz as Envido. Před tisíci lety, na své bájné výpravě, objevil na této planetě inteligentní šestinohý druh a očekával, že se rychle rozvine, a až začne zkoumat základnu, budou bezwingeři informováni. Na lidi však přenesl – asi kvůli té neuvěřitelné podobnosti s bezwingery – vlastnosti svého druhu a nic zvláštního od nich nečekal. Ale situace se vyvinula právě opačně – lidé vstoupili do kosmu, zatímco místní druh ještě neopustil jeskyně.

Poder rozdal úkoly a teď zamyšleně seděl v řídicí místnosti a hloubal nad tím, jak splnit úkol: ukázat nadřazenost, sílu a rozhodnost a přitom nezadupat slibně se rozvíjející druh do země. Ve hře také byl jejich budoucí zájem rozvíjet federaci bezwingerů.

Výzkumné sondy opustily hvězdolety a vydaly se na čtvrtou planetu 180
prozkoumat zdejší koloni – každodenní život obyvatel a jejich chování mezi sebou i vůči prostředí. V neposlední řadě také jejich zvyky a jazyk. Desítky malých maskovaných sond se proplétaly ve dne i v noci jediným rozsáhlým městem na planetě a pozorovaly, poslouchaly, hledaly zbraně, vojenské základny či laboratoře. Kradly malé přístroje k analýze a snažily se studovat vnitřky těch velkých. Prozkoumaly radio-magnetické spektrum a odchytávaly relace, dekódovaly zprávy a sestavovaly strukturu společnosti, v níž vyhledávaly klíčové jedince a zranitelné body. Přes jejich rozsáhlou paměť však bylo třeba, aby se každých pár hodin ukryly v horách za městem, navázaly spojení subprostorovým kanálem s mateřským hvězdoletem, předaly data a obdržely pokyny a nově zjištěné souvislosti.

Vědecký tým s čočkou měl vyhrazeno několik propojených skladů těsně pod pláštěm velitelského hvězdoletu a již druhý den sestavoval svůj supertajný přístroj. Rozmontovaný ho přitom měli za tři hodiny! Poder měl ale s vědci už zkušenosti a nijak na ně nenaléhal. Věděl, že ironie, řev ani vyhrožování stejně práce neurychlí. Konečně se dočkal. Vědec jen řekl:

„Veliteli, už to máme sest...“ a Poder se k nim přemístil. Celý ten vynález okoukl ze všech stran, ale nic zvláštního neviděl. Lentes ir Horario, vedoucí týmu, se chopil příležitosti, začal popisovat přístroj a jeho ovládání. Na závěr vysvětlil:

„Váš počítač mezitím určil přesné souřadnice, na které skočíme.

V těchto bodech se naším přístrojem podíváme na situaci kolem této planety v době havárie.“

„Chápu, že čím dál skočíme, tím dřívější události zachytíme, takže uvidíme minulost. Ale intenzita klesá se vzdáleností, a tak by mě zajímalo, jak malé detaily po čtrnácti dnech od události uvidíme?“

„Máte úplnou pravdu – použitelnost přístroje závisí na optice. Pro každý bod si spočítáme rozptyl podle vzdálenosti od události, a protože naše optika není hmotná, zachytíme světlo v takové oblasti, jako bysme byli nějakých sto metrů od pozorovaného místa. Teprve potom nasadíme obvyklé postupy zesílení světla. To, co je na našem výzkumu převratné, je právě ten způsob zachytávání rozptýleného světla a nový způsob zesilování.“

„Ještě jedna otázka – jak to světlo zachytíte, odstraníte z vesmíru informaci, kterou nese? Znamená to, že se nelze podívat později o kousek dále na to samé?“

„Může to tak být, ale my budeme raději provádět kopírování fotonů. Pak dojde k zeslabení o nějakých dvacet tři procent. Jinými slovy by bylo možné podívat se na stejné informace čtyřikrát.“

„To je dobře... A co překážky – hvězdy, planety, mračna...“

„Samozřejmě překážky informaci zničí. S tím nic neuděláme.“

181

„Dobrá... Jestli jste připraveni, začneme.“

Lentes přikývl a Poder se přemístil zpět do svého velitelského křesla.

* * *

Poder musel opět povolat do akce 'trpělivost s vědci', protože výsledky nebyly takové, jaké očekával. Představoval si to zkrátka moc jednoduše!

Na druhou stranu však viděl Kachasův hořící stroj na neřízené cestě k povrchu – viděl minulost!

Když si ale uvědomil, že na fotografi je také zachycena minulost a nešílí z toho, uklidnil se a znovu zkontroloval shromažďování a skládání informací z různých časových bodů v předem zvolených místech kolem planety a ve zbytku soustavy. Postupně se činnost bezwingerů i strojů zefektivnila natolik, že se blížili Poderově představě rychlosti získávání informací.

A tak další den mohl prostudovat ucelený popis provozu v této hvězdné soustavě. Měl sice představu souvislého záznamu za posledních osmnáct dní, ale byly to jen krátké, nanejvýš minutové scény z pár desítek časových okamžiků a z různých úhlů. Takových osmdesát procent si bylo třeba domyslet. Ale i tak bylo informací víc, než kdyby ten vynález neměli.

Viděl kulovitou loď, jak střelila do hvězdy nějaké stříbrné pouzdro, a bylo mu jasné, co bylo uvnitř. Ta samá loď pak opustila planetu a vnořila se do subprostoru. A jako třešnička na dortu bylo její jméno, vyvedené obrovskými červenými znaky. Dokonce z několika úhlů. Bylo však nějaké divné, lingvisté ani jejich programy ho nedokázali přeložit.

Poder kontaktoval pozorovací tým a poděkoval za dobrou práci. Lentes odpověděl a snažil se, aby na něm velitel nepoznal, že si výsledky není jist.

Zrušil spojení a trochu se mu ulevilo. Pocit strachu ho však neopouštěl, protože viděl o jeden obraz víc, než bylo zdrávo. Všiml si totiž, že stroj, který viděli u hvězdy, a stroj, který odstartoval z planety, nebyly totožné!

Snímky mizejícího NUPAČe ve chvíli, kdy pouzdro shořelo, Poderovi ani neposlal. Považoval to za chybu pozorování, ale červík pochybností neodbytně hlodal dál a představivost pracovala na plné obrátky.

Takhle nějak by to vypadalo, kdyby lidé měli k dispozici stroj času a použili ho proti bezwingerům. Zabili Kachase, změnili budoucnost a stroj z budoucnosti přestal existovat. Že by se veliteli svěřil?

* * *

Nikdo nečekal, že v soustavě bude tak mrtvo. Proto byl Poder překvapen, když mu hlásili zaměření lodi, která se vynořila ze subprostoru. Celí natěšení spatřit další lidskou loď, na ni zaměřili teleskop a byli zklamaní.

Zase koule. Pak však spatřili jméno lodi, vyvedené naprosto nevkusně 182
obrovskými červenými písmeny – NUPAČ! Dlouho jen zírali. Všichni.

Včetně velitele.

„Vysílají, veliteli,“ hlásil počítač.

Poder si pozorně vyslechl těch několik vět a účinek byl přesně opačný, než být měl. Strašně se naštval, protože si domyslel souvislosti. Nedokázal si představit, že by někdo dobrovolně lidem poskytl podrobnosti o bezwingerské technice a jazyku. Tohle získali jedině násilím! Vztek zapudil veškeré pochybnosti a dobrá předsevzetí se s kňučením schoulila v koutě.

„Jednička a dvojka do blízkosti lodi, ostatní zůstanou zde... Proveďte!“

Agregáty v pohotovostním režimu dosáhly plného výkonu za pár sekund a dva obří hvězdolety proskočily subprostorem na pouhých dvacet kilometrů od NUPAČe. Poder přikázal:

„Veliteli směny, pošlete průzkumníka – ať se tam porozhlédne a přinese k výslechu toho nejvyššího důstojníka!“

Velitel směny potvrdil a splnil rozkaz, ale po chvíli rozčileně hlásil:

„Veliteli, ztratil jsem s ním kontakt. Oni ho zabili!“

„Palebná centrálo,“ nezaváhal Poder ani na chvíli, „padesát procent.

Otestujte jejich štíty!“

„Polovinu vydrželi – palte šedesát,“ přikázal. Ale NUPAČ vystartoval jak závodní kůň a výstřel šel mimo. Obsluha vystřelila znova bez rozkazu, ale zase netrefila. Nebude to trvat dlouho a skryjí se jim za čtvrtou planetou.

„Konec hraní,“ rozhodl Poder, „obě lodě – sestřelte je!“

Obrovskému hejnu energetických impulsů ze dvou křižníků se NUPAČ
už vyhnout nedokázal.

„To stačí,“ rozhodl Poder, „nechme jim trochu té naděje. Nejspíš ale shoří v atmosféře.“

* * *

O hodinu později seděl Poder v poradní místnosti vedle můstku spolu se třemi desítkami dalších. Oba křižníky se vrátily na své místo nad třetí planetou a na poradu se sešli velitelé všech křižníků, velitelé směn a stratégové a také byli přizváni vědci z několika oborů. Všichni situaci znali a Poder po nich chtěl návrhy na další postup. Mohl se držet vojenských řádů, ale neobvyklá situace si žádala neobvyklé postupy.

Neobvyklost spočívala v tom, že neznali pozici centrálního světa lidí a měli k dispozici jen malou koloni . Průzkumné sondy shromáždily gigatuny dat, ale tohle byla informace, která jim stále unikala. Poder chápal, že nejde o tajemství, ale že se za poslední dva dny nevysílal žádný pořad o kolébce jejich civilizace ani se o tom nikdo s nikým nebavil – obyvatelé mají jiné starosti.

183

Co Podera překvapilo nejvíc, byl evidentní rozdíl v názorech a návrzích mezi vojáky a vědci. Nápady vojáků byly hodně agresivní, návrhy vědců zase změkčilé až nepoužitelné. Začal se zabývat myšlenkou, že poradu zruší jako neplodnou. Pak ale dospěl k závěru, že právě ty rozdíly jsou důležité a jsou hodnotou vyšší kategorie. A je na něm, aby našel mezi nimi rovnováhu.

Poder zastavil bezbřehý proud nápadů a z mnoha návrhů několik vybral a k překvapení všech z nich sestavil jeden plán, který korespondoval s jeho náturou a nevyváženým postojem k této misi a k lidem. Byla to směsice cukru a biče, směsice pomsty a světlých zítřků – prostě podaná ruka s trochou agrese. Taková osobitá pozvánka do bezwingerské federace pro těch pár procent, co přežijí přátelskou návštěvu.

* * *

Uprostřed místnosti se krátce zachvěl vzduch a vzápětí se zde objevil čtyřruký člověk. Sekretářka předsedy vlády se strašně lekla, a když si uvědomila, že tohle není člověk, podlomily se jí kolena a ona bez jediného zvuku omdlela.

Poderovi to zlepšilo náladu. Věděl, že předseda je ve své kanceláři, a už se těšil na následující scénu. Přistoupil ke dveřím a jako slušný člověk na ně zaklepal. Učinil tak jemně, jak jen dokázal, vědom si iracionality snahy nepoškodit je – stejně tahle kolonie za pár dní zanikne.

Předseda automaticky řekl „Dále!“, a když se dveře pomalu otevřely, málem spadl pod stůl. Vyjeveně na čtyřrukou příšeru zíral a bezwinger mu nepokrytě četl myšlenky. Moc dobře to nešlo, ale představu získal.

„Dobrý den, pane předsedo,“ řekl Poder pomalu se snahou o správnou výslovnost.

„Do...Dobrý den,“ vypravil ze sebe předseda vlády až poté, co nasucho polkl.

„Chtěl bych s vámi projednat situaci,“ navázal Poder a opatrně za sebou zavřel.

„Myslím, že žádné křeslo by vás neuneslo,“ odpověděl již téměř probraný předseda, „budeme muset jednat vestoje... Zaznamenali jsme váš přílet a nedokážu si představit, že jste zvládl naši řeč takhle rychle. Zdá se, že o nás víte vše – ale my o vás vůbec nic.“

„Co však nevíme, je pozice Země. Chtěli bysme jednat s vaší vládou.“

„To je samozřejmé, ale já souřadnice Země neznám.“

Předsedovy myšlenky potvrzovaly, že nic neskrývá.

„Naše jediná loď je na cestách, ale měla by se dnes v noci nebo zítra ráno vrátit. Navíc váš a náš systém bude rozdílný. Možná by bylo lepší, když spolu zajdeme do knihovny a já vám ukážu hvězdný atlas.“

184

„Souhlasím. Nadechněte se... a jdeme...“ řekl Poder, sáhl po předsedovi a teleportoval se s ním do knihovny přímo před pult knihovnice. Ta byla podstatně odolnější, než sekretářka. Lekla se, ale když zhodnotila situaci, prohlásila uvítacím tónem:

„To jsou k nám hosti...“

„Dobrý den,“ pozdravil Poder, když pochopil, že je to vlastně druh pozdravu. Předseda vlády se mezitím vzpamatoval z přesunu, usmál se na knihovnici a vysvětlil jí, co potřebují. Dáma je zavedla do malé místnosti bez oken, kterou hrdě nazývala hvězdárnou. Když jednou větou vysvětlila předsedovi, jak se systém ovládá, a zavřela dveře, Poder na chvíli zmizel a vrátil se s astronavigátorem.

Předseda si mezitím vysvětlil se systémem budovy, co po něm chce.

Uprostřed místnosti se zobrazil hologram Mléčné dráhy s vyznačeným kvadrantem, kam se lidé zatím dostali, a jeho vzdálenostmi od středu galaxie a několika velkých hvězd ve spirálním rameni Orionu. Byl směšně malý! Následovalo zobrazení samotného kvadrantu s vyznačením pozice Sluneční soustavy a soustavy Karestie. Astronavigátor vše zaznamenával na malé zařízení ve své ruce.

„Děkujeme vám, pane předsedo... Ještě bych potřeboval několik počítačových odborníků, kteří by nám pomohli sestavit komunikační program, aby se spolu domluvily také naše počítače. A prosím ty nejlepší, jinak si budeme muset vybrat sami. Za dvě hodiny si je vyzvedneme na úřadu vlády. Zatím na shledanou,“ pokývl Poder na pozdrav a zmizel i s astronavigátorem.

A já budu muset přes celé město! pomyslel si předseda vlády hořce těsně před zmizením.

Promiňte, vrátím vás zpět, zazněl v předsedově hlavě telepatický hlas v okamžiku, kdy se Poder zase zhmotnil. Vzal ho za ruku a přemístili se do jeho kanceláře.

Tak vy ovládáte také telepatii... Děkuju.

Tolik by neděkoval, kdyby věděl, že ho bezwinger nakazil a že se konce kolonie sotva dožije.

* * *

Roman Abakus byl počítačový génius.

A jako génius to neměl nikdy jednoduché. Každou chvíli ho nechtěli k něčemu pustit, aby se neukázalo, jak jsou hloupí, nebo mu neuváženě dali volnou ruku, ale pak se strašně divili. Když se jim hodil, zneužili ho, když se jim nehodil, zavřeli ho. Nakonec toho už měl dost a odstěhoval se do bezvýznamné kolonie na Karesti čtyři.

185

Několik let se neodvážil vystrčit nos, ale pak touze po Zemi podlehl a vydal se na dovolenou – tři dny v Bibione, tři dny v Alpách. Také letos, již počtvrté, se celý den povaloval na pláži a plaval. Měl sluníčko rád a díky napravené ozónové vrstvě si ho mohl užít tak jako nikde jinde. K tomu důležitá podmínka – žádný spěch! Když měl slanou vodu a jemný písek úplně všude, vrátil se do hotelu, osprchoval se a poobědval. A to byla poslední klidná věc, která ho potkala.

Na odchodu z hotelové restaurace ho zastavila recepční s tím, že ve služební místnosti má telefon. Na udivenou otázku ho ujistila, že opravdu chtějí jeho a že volá nějaký Hopkirk. Roman si vzpomněl, že měl kdysi přítele toho jména a že se s ním před útěkem ani nerozloučil. Posadil se do malé místnůstky, přivřel dveře a představil se do sluchátka, protože obrazové spojení bylo vypnuté, což mu vyhovovalo.

„Nazdar Rome, jak se máš... vlastně promiň, na to teď není čas. Za ta léta, co jsme se neviděli, jsem díky boží prozřetelnosti trochu povýšil. Sice jsi utekl jak malej kluk, ale nemám ti to za zlé. Naopak – když jsem se dostal tam, kde teď jsem, a mohl tě sledovat, držel jsem nad tebou ochrannou ruku. Soudím, že jinak bys byl nejméně třikrát na pravdě boží.“

Roman ani na vteřinu nepochyboval, že to je ten pravý – byl zapřísáhlý ateista, ale rád používal náboženské obraty. Ale Hopkirk ho nepustil ke slovu a pokračoval:

„Proto vím, že jsi na Zemi, a potřebuju tvoji pomoc. Došlo k velkému, ale opravdu velkému průšvihu a já nevím o nikom, kdo by nám to pomohl vyřešit. No, o pár lidech bych věděl, ale těm by to trvalo až do Vánoc!“

„Kdo je to my, Hope?“ zeptal se Roman podezřívavě.

„Země, kamaráde... Netroufnu si to říct do éteru, ale máme tak dva dny, možná míň... Tak co, pomůžeš mi?“

„Zkus něco naznačit...“

„Potřebujeme, abys naprogramoval supermoderní zařízení k průniku do jistých zbraňových systémů a zablokoval je. Nic víc, nic míň.“

„Tak dobře – kam se mám dopravit?“

„Seš trochu z ruky, ale proto nám pán Bůh nadělil helikoptéry a letadla, že? Tvůj hotel má heliport. Než se sbalíš, vrtulník dorazí a dopraví tě na letiště. Spěchej, prosím!“

Roman v rychlosti poděkoval recepční a vystartoval po schodech. Ani mu nedošlo, že tu mají výtah. Nejenže pomůže příteli, ale ještě zachrání svět jako Bond. James Bond.

* * *

Roman Abakus byl počítačový génius.

A jako génius, který zachrání svět, teď seděl v klimatizované místnosti 186
u toho nejúžasnějšího stroje, k jakému ho kdy pustili. Vždycky snil o tom, že dostane do ruky počítač imperiální třídy a bude moct předvést, že člověk dokáže držet krok i s takovouto potvorou. Neustále však měl na paměti, že si nemají konkurovat, ale spolupracovat.

Také mu Hopkirk podrobně vysvětlil, jaký že to nastal průšvih. Skupina armádních vzbouřenců dokázala obelstít lidi i počítače a unesla vojenský křižník. Teď se nachází na geostacionární dráze nad Azory a něco tam kutí.

Roman měl vytvořit vir, který by na křižníku nejprve zablokoval přístup ke zbraním a pak paralyzoval řídicí mozek. Ale jak ho na hvězdolet dostat, to už nevěděli.

Roman odmítl, že by jim pomohl Bůh, a Hopkirka uklidnil – on nějakou představu měl vždycky. Velmi dobře věděl, že řídicí mozek je spojen nesčetnými kanály s GWW i vojenskou sítí. Byl si jistý, že do osmačtyřiceti hodin bude záškodnický program připraven. A pustil se do toho.

* * *

Roman Abakus byl počítačový génius.

Měl rád akční filmy, především se špionážní tématikou. Dalo mu to obrovskou práci, ale dokázal sehnat všechny filmy s agentem 007. Viděl je nejméně stokrát, a když mu bylo ouvej, snil o tom, že jednou něco podobného zažije. Vždycky si ale uvědomoval, že je to jen nedostižný sen, což mu kazilo radost z vysněných scén. Po letech se smířil s tím, že vždycky pozná, že jen sní.

Až do dneška.

* * *

Plodný den, bezwingerský den, se chýlil ke konci. Několik lidí na Karesti bylo nakaženo a nákazu úspěšně šířili. Z Karestie si přivezli skupinu programátorů – hned na přepravní lodi je uvedli do kataleptického stavu a na hvězdoletu je uložili do boxů pro virtuální hry.

Ke každému boxu byl přidělen jeden bojovník a začal člověka telepaticky zpracovávat. Vyvolal sny a určil jim pevný směr. Vše ostatní doplnil lidský mozek sám, protože snění ho baví. Bezwinger sny korigoval tak, aby mozek potřeboval maximum uložených informací – učil se z nich a přebíral výsledky.

Bezwingeři je zneužívali skoro dva dny – snící lidé žízeň, hlad ani únavu nevnímali, bojovníci spát nemuseli. Poder pak přijal na můstku bojovníka, jehož člověk dosáhl požadovaných cílů jako první. Konečně se pohnou dál.

Ta mrňavá kolonie ho už přestala bavit.

187

„Máme k dispozici počítačový vir a také způsob, jak proniknout do systémů bojových lodí,“ hlásil bezwinger.

„Co ten člověk?“

„Asi bude mít hlad a žízeň, protože nejsou tak dokonalí jako my. A jejich mozek je hrozně jednoduchý, i proti obyčejnému bezwingerovi. Nemyslím tím velikost, ale strukturu.“

„A přesto,“ zaprotestoval Poder, kterému se takové řeči od bojovníka moc nelíbily, „se dostali během jediné generace do vesmíru a cestují subprostorem. Nemám nic proti nadřazenosti, ale musí být opodstatněná a podložená. Jinak to není nic jiného než tyranie nebo hloupost.“

„Plně s vámi souhlasím, veliteli. Pouze jsem konstatoval skutečnost, bez ideologického podtextu.“

„To rád slyším. Jak začneme pohrdat potenciálním nepřítelem nebo se mu posmívat, ponižujeme sebe... Až budou hotovi i ostatní, vrátíme je domů, vyčistíme to tady a vydáme se k Zemi.“

* * *

Ministr pro vědu a techniku malé kolonie na Karesti čtyři seděl v křesle předsedy vlády a zabýval se černými myšlenkami. Ty mimozemšťany jim byl čert dlužen! Kde jen udělali chybu? Jeho nadřízený byl doma v posteli a zbýval mu sotva den života, protože takovou nemoc lidé ještě neviděli.

Vlastně – to ale ještě ministr nevěděl – zbývalo celé koloni jen pár minut.

Také sekretářka byla na umření, a tak měl ministr otevřené dveře do předpokoje – kdyby snad někdo přišel. Zaznamenal lehký záblesk a pak ještě jeden. Zvedl se z křesla a šel se podívat. Stáli tam programátoři, které mimozemšťané předevčírem odvezli. Měli obrovské kruhy pod očima a byli hladoví, dehydrovaní a sotva se drželi na nohou. Nejčerstvější z nich, ministr si pamatoval, že se jmenuje Abakus, se vysíleně zmohl na jedinou větu: „Je konec, pane – útočí!“

Vzdálené, ale rychle se přibližující dunění jen potvrdilo jeho slova...

+ + +

188

3.3 Marek Pathfinder

Jaro a začátek léta roku 2166 na padesáté rovnoběžce propršel. Rodící se večer byl také na mokro.

Marek Pathfinder seděl na měkkém gauči v obýváku, sklenku hopsinek na konferenčním stolku téměř dopitou, a dalo by se říct, že pracoval. On tomu ale říkal relaxace – velmi zvolna se probíral materiály připravenými pro druhovou grantovou komisi. Celá stěna proti gauči fungovala jako monitor. Nechtělo se mu mluvit, a tak se jen vzdušnými gesty přehraboval v té spoustě dokumentů. Konečně došel k poslednímu a shledal, že má všechno. Jen to odeslat.

Sedmapadesátiletý muž zvedl ruce nad hlavu a protáhl se. Pak se postavil a protáhl se v kříži. Postavu měl pořád vypracovanou, protože nezlenivěl jako jeho přátelé. Sice byl už věk znát, ale pár desítek let bude ještě tělo potřebovat. Odmalička ho trápily dvě věci – velké ruce a nepoddajná kštice. Dokud nepřišel na to, že ruce jsou šikovné a ty trčící vlasy se líbí děvčatům. Nyní však děti už byly velké a dobývaly svět.

Manželku pohřbil před dvěma lety – ani zdravotnictví bezwingerů si s její nemocí nevědělo rady.

Jeho matka a otec odjeli před necelým týdnem na zájezd, který si dali k padesátému výročí svatby. Věděl, že matka se vdala podruhé, ale o prvním manželovi nikdy nemluvila. Když byl malý, viděl ji několikrát uplakanou, zdánlivě bez příčiny. Až mnohem později pochopil, že to bylo kvůli prvnímu muži. Nikdy se neodvážil vyzvídat, co se stalo. S otcem ale byla šťastná, a ať se stalo cokoliv, přebolelo to.

Marek si zase sedl a chtěl odeslat připravené doklady, ale překvapil ho zvukový signál došlé zprávy. K překvapení byl důvod – zpráva vyžadovala identifikaci a takovou ikonu ještě neviděl. Podvědomí zapracovalo a Marek si uvědomil, že viděl – už je to ale hodně dávno... Automaticky provedl identifikaci a zpráva se zobrazila. Vlastně ne, bylo to jen varování: Následující zpráva obsahuje citlivé informace osobního charakteru.

Centrální jednotka ale věděla, že je v místnosti sám, tak se další řeči 189
o ochraně mládeže neobjevily. Jen pomalu blikající otazník naznačoval, že čeká na pokyn.

Kolik tipů na obsah takové zprávy proběhne člověku za jedinou sekundu hlavou! Pravděpodobné i úplně nesmyslné. Marek se tomu pokusil zasmát, ale nešlo to. „Strach má velké oči,“ řekl si nahlas, ale znělo to stísněně.

Centrální jednotka domu, které říkal 'Ferdo' a měla nastavený tichý režim, mu rozuměla, ale protože to nebyl pokyn, na telestěně se místo jednoho otazníku objevily tři a začaly zuřivě blikat.

„Pokračuj, Ferdo.”

Stěna zazářila perletí a černý text v tlustém černém rámečku oznamoval: Vážený pane Pathfindere, dovolujeme si Vám oznámit, že dne 8. května 2166 došlo k neštěstí, při kterém zahinuli Vaše rodiče, zákazníci Katrina a Ness Pathfinderovi. Markovi se sevřelo hrdlo a v hlavě měl najednou prázdno. Zíral na stěnu a nevnímal pokračování zprávy: Došlo k náhlému zřícení provazového mostu. Ani richlá odborná pomoc nedokázala zabránit nevyhnutelnému. Příčiny nehody se višetřují. Pojištění je součástí ceny zájezdu a repatryace proběhne do dvou dnů. Upřímnou soustrast. Marmold Bubelík, ředitel CK.

Seděl dlouho bez hnutí, vykolejený všeobjímající zoufalostí. Pláč mu mohl ulevit, ale žádné slzy už neměl – přišel o všechny, když pohřbíval ženu. Pak jako ve snách zprávu dočetl a ty hrubky ho trochu probraly. Že spletli matčino jméno, ani nezaznamenal. Ukončil zprávu, odeslal podklady komisi a natáhl se na gauč. Cvičený Ferda na lusknutí prsty zhasl. Marek ještě dlouho hleděl ke stropu kdesi ve tmě, než ztrápeně usnul.

* * *

Civilizační aparát se dal do pohybu a pohltil Marka na několik dní. Taková smutná událost však v civilizované společnosti spouští další procesy, jejichž výsledkem byl i následující mezihvězdný hovor.

„Strýčku Altare, jak se máš?” zvolal Marek překvapeně, když potvrdil žádost o mimozemské spojení na účet volajícího. Altara Newmana, vládce kolonie na Doře, už neviděl snad dvacet let. Krátce po jeho šestých narozeninách se rodiče vzali a odstěhovali se s ním na Zemi. Matka chtěla, aby navštěvoval školu v přírodě, a ne v díře. To, že jeho rodiče měli archaický obřad zaslíbení, a to, že mu byl přítomen, z něho udělalo hvězdu minimálně až do páté třídy. Divili se tomu nejen spolužáci, ale i učitelé.

Nikdy nezjišťoval, jak došlo k tomu, že jediný člověk vlastnící mimozemskou koloni , vlastně asi nejbohatší člověk vůbec, je jeho strýcem.

Nebyli sice pokrevní příbuzní, ale měl k němu vřelý vztah. Altar mu 190
pomáhal vyrůstat a podporoval ho finančně na studiích. Marek měl také vícekrát podezření, že některé jeho zkoušky a obhajoby byly zmanipulovány. Jestli ano, pak to ale nechápal – z rozhovorů se spolužáky vyrozuměl, že dostal ta nejtěžší témata, nejzapeklitější doplňující otázky a zkoušející ho dusili suverénně nejdéle ze všech. Ale když to měl za sebou, pak všechno další šlo jako po másle. A to i přesto, že měl dojem, že věděl tak zoufale málo!

„Já dobře. Ale ty... Upřímnou soustrast.“

„Děkuji. Jak o tom víš?“

„Tvoji rodiče byli v systému ZZZ3 a oba uvedli moji adresu.“

„Přijdeš na pohřeb? Nemusím ti už zasílat pozvánku?“

„Přijdu, synu. Nic posílat nemusíš...“ pokýval Altar hlavou a smutně se usmál. Chvíli jen koukal, asi přemýšlel, jak začít. „Poslyš, Marku,“ spustil odhodlaně, „jsou tu jisté záležitosti, kvůli kterým musíš přiletět na Doru.

Počkej, nech mě domluvit – nezvu tě na dovolenou. Je to ta nejdůležitější věc, kterou teď musíš udělat! Naplánoval jsem to tak, že hned po pohřbu odletíš se mnou.“

„Ale...“

„Ano, je to důležitější, než grantová komise. Navíc – tohle je také zařízeno.“

„Jak to myslíš – nechal jsi posunout termín jednání?“

„Milý Marku, vidím, že jsi naivní jako tvůj otec... Tvůj grant je dávno schválen.“

„Strýčku, ty... ty jsi... podplatil komisi?“ nevěřil Marek vlastním uším. Ale Altar se vesele zasmál.

„Copak lze bezwingery podplatit? Možná tak jednoho, ale šest?“

„Tak jak...“

„Už dost, synu. Za prvé – probírat takové věci po GWW není dobrý nápad. Za druhé – slibuji, že ti všechno vysvětlím, až budeš tady... Ještě mě poslouchej – tvá matka předpokládala, že tě jen tak na Doru nedostanu.

Nechala mi pro tebe dopis, který prošel na pozadí tohohle spojení. Přečti si ho a sbal si věci... A hlavu vzhůru, synu. Pamatuj si, že čas je mocný.“

„Ahoj, strýčku,“ řekl Marek hasnoucí obrazovce. Vzápětí se přes celou stěnu zobrazila bílá obálka.

„Tak Ferdo, nezdržuj,“ oslovil nervózně počítač. Místo obrázku se zobrazil text: Milý Marku! Čteš-li tyto řádky, jsem už pryč. Altar slíbil, že to tak udělá. Nikdy jsem nenašla odvahu ti říct pravdu a ani teď to nedokážu.

Moc tě prosím, navštiv strýce a on ti všechno vysvětlí. Nezlob se na mě. Tvá milující matka.

V pravém dolním rohu ještě našel značku jejího digitálního podpisu.

3 … Zasílání Záhrobních Zpráv

191

Ničemu z toho ale nerozuměl. Chtěl si zprávu přečíst ještě jednou, ale náhle, bez varování, mu vyhrkly slzy a písmenka se rozmazala.

* * *

Itinerář Altarova hvězdoletu byl rozvržen naprosto přesně, takže na Doře přistáli hodinu od nástupu. Jako nejbohatší člověk si Altar mohl dovolit nejkvalitnější bezwingerskou jachtu. Na vše, co se mohlo zneužít proti nim, uvalili bezwingeři embargo, ale na malé soukromé jachty se zákaz nevztahoval.

Marek byl napnutý, ale rozhodl se držet zpátky a nechat Altara, aby sám začal. Nejprve strpěl oběd a po něm debatu o všem možném. Když vyčerpali povšechná témata a Altar se vyptal na poslední stav výzkumu, na který měl Marek získat grand, zeptal se:

„Učili jste se také o kapitánovi Tichém a jeho dvacetileté výpravě?“

„Myslím, že ano... matně... už je to dlouho.“

„Viděls někdy jeho fotku?“

„Ne... Teď si ale vzpomínám, že po výpravě se odstěhoval na Doru a létal pro tebe. Je to tak?“

„To je.“

„Vždyť nebyl tak starý... Asi jako máma... Nepamatuju si, že bych ho tu potkal. Kde je?“

„Zahynul... Připletl se k útoku bezwingerů na Karesti .“

„To je smůla... Prý šlo o nedorozumění,“ konstatoval Marek, ale hned si všiml, jak se jeho strýci nahrnula krev do hlavy a jakou práci mu dalo, aby potlačil výbuch. Ještě zcela neovládl svůj hlas, když lehce zakroutil hlavou a nechápavě řekl:

„Pane Bože, Marku, ty té propagandě věříš?!“

„Znám na to jedno lidské přísloví: 'Dějiny píšou vítězové'. Promiň, nebádal jsem nad tím...“

Altar se jakž takž uklidnil, sáhl do náprsní kapsy saka a podal Markovi hodně starou fotografi .

„Víš, kdo to je?“ zeptal se naprosto neutrálním hlasem.

„Ty máš u sebe moji fotku?“ podivil se Marek a natáhl pro ni ruku.

Fotografie byla stará asi tak dvacet let. Ale pak mu došlo, že takhle oblečený nikdy nebyl. Podíval se pořádně a napadlo ho, že jde o vtípek: někdo si pohrál s grafickým editorem. Když zaznamenal, jak ho strýc vyčkávavě pozoruje, začal si všímat detailů. Položil fotku na stůl a se špatně skrývaným podezřením se zeptal:

„Kdo je to?“

„Karel Tichý.“

„Vážně???“

192

„Tvůj otec, chlapče.“

Marek nepochyboval o Altarových slovech, ani na vteřinu si nepomyslel, že si strýc dělá srandu nebo že se přeslechl. Na to byla shoda podob příliš velká. Absurdita situace ho nedrtila, ale naopak zjasňovala vnímání. Tam někde se naprosto chladně už analyzovala nastalá situace a zvažovaly důsledky. Prostě Tichého syndrom! Před tou nešokovanou částí se jasně rýsovala nesmyslnost oslovení 'chlapče' a jevilo se jí to tak veselé, že to proniklo na povrch.

„Proč se usmíváš?“ zeptal se Altar.

„Přišlo mi veselé oslovovat padesátníka 'chlapče',“ přiznal se Marek.

„Kdybys jen věděl, jak moc se podobáš svému otci i reakcí na šok a způsobem uvažování!“

„Jak to, že jsem nikdy nepochyboval, že Ness je můj otec?“

„Byl jsi příliš malý. Kateřina a Ness se poznali krátce po tvých prvních narozeninách. Ty jsi Nesse uchvátil, byl s tebou každou volnou chvilku.

Můžu ti ukázat jeho složku – byl neplodný. Ženám se už dlouho vyhýbal a ty jsi pro něj představoval šanci. A nikdy se netajil tím, že se do Katky zamiloval na první pohled. Tvé matce se Ness taky líbil, ale měla pořád v hlavě Karla. Nedokážu ani spočítat, kolikrát si mi stěžovala, že v tobě Karla vidí na každém kroku, v každém slově i gestu. Kolikrát jsi ji tím rozplakal. Říkala tomu ‘stoprocentní genetický přenos‘ – tvrdila, že výchova na to má minimální vliv...

Když jsi Nessovi řekl táto, neměla sílu tě opravit. Nesla to těžce, ale zároveň si uvědomovala, že to pro tebe bude nejlepší. Když ti byli tři, dovolila Nessovi, aby se k vám přestěhoval, protože zjistila, že se z vás stala nerozlučná dvojka. Tvé 'tati' bez pochyb sice Nesse nějaký čas trápilo, ale pak si zvykl. Změna nastala po téměř pěti letech, když jsem už nějaký čas pozoroval, že Ness chřadne. Pár měsíců mi trvalo, než jsem tomu přišel na kloub. Tohle vím tak přesně, protože tu změnu jsem vyvolal já – když jsem se dopátral skutečnosti, seřval jsem tvoji matku tak důkladně, že jsem se pak bál, že jsem si odehnal dobrou přítelkyni...

Dobu jsem náhodou trefil skvěle – tři dny měla klid na přemýšlení, protože Ness byl na velké akci kolonií na obnovu Země. Domyslel jsem si, že když se vrátil, zatáhla ho tvá matka do postele. Mě nechala smažit ještě další tři dny, než přišla – a poděkovala mi. Představ si to, Marku, skoro čtyři roky žil Ness vedle tvé matky a nic spolu neměli. Čtyři roky vedle krasavice jako Kateřina, a nic! To se muselo někde projevit."

„Chtěl bych hmatatelný důkaz,“ rozhodl se Marek.

„Můžu ti ho poskytnout, ale cokoliv tu mám, mohl jsem zmanipulovat.

Důvěřuješ mi?“

„Nemusíme řešit tak zapeklitou otázku,“ usmál se Marek, „protože jsem si nevyzvedl věci rodičů dříve, zašel jsem tam před pohřbem – mám u sebe 193
matčiny věci... Strýčku, nekoukej tak, vím, co říkám. Když začal táta...

Ness... plešatět, nechala si máma zalít tři vlasy děda Vševěda do plastu a ty nosila s sebou jako talisman. Jenom doufám, že takovou drobnost nepřehlédli či nezahodili.“

* * *

Nebylo nejmenších pochyb – vzorce DNA se od sebe lišily jako den a noc.

Marek se otočil od obrazovky počítače k Altarovi, který stál ve dveřích laboratoře a opíral se o jejich rám, a zamyšleně pokýval hlavou:

„Je to tak, Ness nemohl být mým otcem.“ Pak trochu pookřál, zvědavě na strýce pohlédl a zeptal se:

„Tak strýčku – jak je to s tím grantem?“

„Tady ne, Marku... Pojďme do mé kanceláře,“ odpověděl Altar tiše, pokynul bělovlasé Stetové, která něco řešila s mladou doktorkou, otočil se a kvapně vyrazil z ošetřovny.

„Uvidím se také s tetou?“ byl Marek zvědavý. Právě vstupovali k Altarovi a Marek zahlédl fotku Magdy na stole.

„Ano, dneska večer. Taky tě chce vidět... Naplánovali jsme společnou večeři, v šest našeho času.“

„Ještě jedna otázka... Mají bezwingeři prsty v tvé dlouhověkosti?“

„V zásadě ano, tak jako u všech lidí... Proč se ptáš?“

„Když jsem viděl doktorku Stetovou... Musí jí být nejmíň sto.“

„Skoro ses trefil – za tři roky,“ odpověděl vědoucně Altar, protože měl přehled o většině blízkých spolupracovníků. Posadil Marka na pohovku a nemohl se ubránit vzpomínce na Karla, jak seděl na stejném místě před odletem na Karesti a také takhle na okraji. Všiml si, že si Marek všiml jeho výrazu a vysvětlil:

„Přesně takhle tu sedával tvůj otec... To si nemůžeš sednout rovně?!“

„Dobře,“ špitl Marek s úsměvem, „a teď, prosím, ten grant.“

„Je to jednoduché... Snad mi promineš, že jsem na tebe nikdy nepřestal dohlížet. Systematicky jsem ti ztrpčoval život a posílal ti do cesty ty nejkrvelačnější profesory a nejpřísnější šéfy.“

„No, mně se to jevilo jinak,“ usmál se Marek, „a proč taková snaha, když jsem o tom nevěděl?“

„To proto, že jsem potřeboval, abys byl takový, jaký jsi. Nepotřeboval jsem líného a namyšleného spratka, který by chtěl jednoduchý život a který by se při prvních skutečných potížích zhroutil a nesnažil se hledat řešení problému za každou cenu. Potřeboval jsem vědce, tvůrčí osobnost, ne mazánka a povaleče. A navíc tu byl ten nejdůležitější důvod, proč jsem musel tajně... tvá matka odmítla mou pomoc, naprosto jednoznačně 194
a nekompromisně a v jakékoliv formě.“

„A jak to souvisí s tím grantem?“ podezříval Marek strýce, že se to zase snaží zamluvit. Altarova přiznání mu nevadila. Studentská léta byla dávno pryč a potíže přebolely. A v šedesáti člověk už ví, co je zač a co chce.

„Je ti snad jasné, že hromada peněz na bezwingery moc nezabírá. Taky proto jsou ve všech možných lidských komisích. Víš, že ty vrahy nemiluju, ale objektivně musím říct, že tahle vlastnost mi imponuje a že za to množství bezwingerů, které tu máme, si můžeme sami. Na ně se totiž musí jinak: vědomostma! Zásluhama na vědeckém poli. Bezwingeři jsou fascinováni naší kreativitou. Hlavně její rychlostí. Už se dokonce objevily teorie, že délka života jedince a kreativní schopnosti druhu spolu nepřímo úměrně souvisí. Zkrátka, že příroda svá tajemství nedá zadarmo.

To je důvod, proč jsi dostal ten grant. Komisi jsem prostě umlátil argumentama – tvé dosavadní úspěchy, tvé znalosti či přesněji jejich objem. A když jsem slíbil, že ti laboratoř postavím, a ukázal jim plány, jednomyslně ten grant schválili. Také proto, že po skončení grantu se komplex předá univerzitě.“

„Chceš říct, že náš výzkumák nestačí?“

„To tedy nestačí... Prozradím ti dobrou zprávu – do dvou týdnů bude hotovo, moji roboti tam jsou už tři měsíce. Budeš v poušti na americkém kontinentu.“

„A to se tě neptali, proč to všechno děláš?“

„Samozřejmě. Seznámil jsem je s plány na využití objevů, které jsou na spadnutí. A samozřejmě s očekávaným ziskem. Vyčíslil jsem ho na deset let a přesně stanovil okamžik, kdy dosáhneme zisku, z něhož jsem univerzitě nabídl deset procent.“

„Strýčku,“ zvolal nadšeně Marek a neskrýval obdiv, „ty seš velice nebezpečný člověk. Doufej, že na tohle nikdy bezwingeři nepřijdou!“

Altar se nejprve usmál, ale zase zvážněl, ba se přímo zachmuřil. Marek tu změnu zpozoroval. Poměrně rychle mu došlo, že se bude muset zeptat on, jinak tu budou chodit kolem horké kaše až do večera.

„Pak je tedy na místě otázka, proč to všechno?“

„Už sem se bál, že se nezeptáš... Všechno dosavadní mluvení nebyla ztráta času, jak se ti možná zdá. Bylo třeba spojit dohromady zdánlivě nesouvisející události a vysvětlit si postoje. To proto, abys nepovažoval to, k čemu se zanedlouho dopracujeme, za podceňování či snad urážku...

Marku, tvůj dosavadní život i ten grant jsou součástí mnohem většího plánu, na kterém jsem pracoval posledních padesát let. Základní myšlenka, jako obvykle naivní při srážce s její realizací, napadla tvého otce. Myslím Tichého... Vím, že jsi znal prezidentova syna.“

„Myslíš Leóna? Nejen znal – dovolil bych si ho považovat za přítele...

195

Kdyby mi nezmizel.“

„Vím, co se mu stalo... Myslím to vážně... Počkej s tím šokem – já taky vím, na čem pracoval!“

„Já jen něco tuším, ale jsou to dost neurčité věci... Byli jsme spolu čtvrt roku před jeho zmizením na kulečníku a vykládal něco o tom, že potravinový konvertor je skoro hotový... Hmm, taky ale říkal něco o objevu jeho kolegy matematika... Robin?“

„A Batman,“ zasmál se Altar, „Robert Bobin,“ opravil ho poučným tónem.

„Ano, to je on... Prý něco tak převratného, co nemaj ani bezwingeři... Co jsi zjistil ty?“

„Postavil stroj času.“

Marek si Altara dlouho mlčky prohlížel a jeho mozek zatím pracoval na plné obrátky. Nepodezříval však strýce ze lži, nýbrž se snažil rozpomenout se na Leónovy řeči nad sklenkou vína. Když Altar nic neříkal, těžce si povzdechl a konstatoval:

„Mně se snad rozskočí hlava. Ještě před pár dny jsem měl rodiče, před pár hodinami jsem měl jiného otce a teď se právě převrátil svět vzhůru nohama! Mám dostatečně povšechnou představu, protože mi to Ness vysvětlil – cestám v čase brání pár drobností, které jsou v rovnicích dobře vidět. Něco jako varovný prst přírody.“

Marek se zasmál, protože si vzpomněl na podrobnosti. S úsměvem informoval strýce: „Vysvětloval mi to asi dvě hodiny a pak si stěžoval matce, že mu nepřipadám zrovna jako génius.“ Pak se přestal usmívat a smutně dodal: „Když já jsem ale v té době ještě trpěl ztrátou své ženy a nedokázal jsem se soustředit, jak bylo třeba.“

„Dobrá, další otázka,“ nadechl se Altar, „víš, na čem pracoval Ness?“

„Občas se doma zmínil – pokud vím, tak řešil bezwingerský nadprostor.

Patřil k týmu, co se snažil pochopit – a uchopit, jak říkal – pátý rozměr.

Chtějí postavit bezwingerské motory. Podle něj byla naivní představa, že za pár let pochopíme něco, co bezwingeři rozvíjí už tisíc let.“

Altar to samozřejmě věděl, a tak smířlivě řekl:

„Ano, to bylo jeho krytí. Před veřejností, před bezwingery, ale především před tvou matkou... Snad to tvá hlava ještě vydrží,“ dodal a z hromady papírů před sebou vytáhl štos spojený ozdobnou sponou a podal ho Markovi. „Pracoval na tomhle...“

Marek se zahloubal do vytištěných rovnic. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval – na papíře viděl rovnice patrně poprvé v životě. Nakonec však našel několik ostrůvků symbolů, které mu byly povědomé. Ať očekával cokoliv, tohle to nebylo:

„Chceš říct, že taky pracoval na stroji času??? Tohle jsou určitě stavové rovnice, které se mi snažil vysvětlit... To snad ne!“

196

„Překvapení...“ vykřikl Altar protáhle a usmíval se jako měsíček. Chvíli se uklidňoval a pak řekl:

„Přesně tak. Nejzajímavější je, že vymyslel a rozpracoval úplně jinou metodu než Bobin. Dost se to podobá srovnání Newtonovy mechaniky a kvantové fyziky. Bobin prostě neřeší strukturu prostoru, pracuje s ním jako s celkem. Ness jde do hloubky. Bobin s Leónem svou teori dotáhli do praxe, Nessova je ale lepší ve všech směrech."

„Povídej – znáš podrobnosti?“

„Znám. Bobin použil selekci časové roviny. Je to, jako by si vesmír dělal snímek svého stavu za každý Planckův čas. Mluvil jsem s ním před pár lety – ani sám neví, jak to funguje, kam se asi tak to neuvěřitelné množství vesmírů ukládá. Z rovnic mu vychází, že při ročním kroku by se dalo vzdálit až dvě stě osmnáct let. A to jen zpět, směrem dopředu to nefunguje, protože v rejstříku nic není...

Ness vyšel z teorie superstrun a dokázal ji skloubit s rovnicemi bezwingerů. Jedenáct dimenzí rozdělil na dvě skupiny po pěti, jedenáctá je hnací. V zásadě je to tak, že bez jedenácté dimenze by se všechno v kontinuu zastavilo. Z téhle dimenze, kterou Ness nazval časovou, působí zatím neznámé síly na ty dvě skupiny tak, že jim diktují čas, čímž je pohání. Obě skupiny jsou podle Nesse tvořeny naprosto shodně následujícím způsobem: tři dimenze tvoří základ, ve kterém existuje hmota. Čtvrtá dimenze – bezwingeři ji nazývají pátou, protože dodneška nepochopili, že subprostor není rozměr – neobsahuje hmotu, jsou zde pouze její energetické projevy. To je ta dimenze, kterou bezwingeři používají, a jak víš, nemají detektory tak citlivé, aby zachytili hmotu planet, takže létají od hvězdy ke hvězdě. Už pět set let. Jediné, co dovedli k dokonalosti, je hladký přechod do této dimenze.

Jednoho dne mi Ness zavolal. Prý že odhalil v rovnicích chybu. Tady se pak ukázalo, že to není chyba jeho, ale bezwingerů. Ti hlupáci přehlédli překvapivou vlastnost čtvrté dimenze. Energie, kterou třírozměrné těleso vyzařuje, zde ovlivňuje rychlost plynutí času. A když překročíš určitou, relativně nízkou hraniční energi , nepůjde již o její množství, ale o frekvenci.

Podle Nesse to je proto, že tahle dimenze sousedí přímo s dimenzí časovou.

Ness spočítal, že bezwingerské motory vyzařují malou část energie v pásmu gigahertzů. Ale když se jejich hvězdolet pohybuje, únik vysokofrekvenční energie způsobí také jeho pohyb v čase, a tak dorazí k cíli o něco později, než by měl. Bezwingeři za těch pět set let vymysleli neuvěřitelné věci, jak sladit své rovnice se skutečností. Ani se nepřiblížili!

Přitom by stačilo dokonalejší stínění motorů.

Nesse to ale přivedlo na stopu. Z rovnic vyplynula exponenciální 197
závislost – v případě bezwingerů jde přibližně o patnáct procent, ale při vyzařování v pásmu terahertz bude pohyb v čase zrychlený až miliardkrát.

To je třicet let za jedinou sekundu. Změnou frekvence by mělo být možné ladit časovou souřadnici s přesností na sekundu.“

„Moment,“ zarazil Marek strýce, „mluvíš o rychlosti toku času – kterým směrem?“

„Jen jedním. Dopředu.“

„Pak ale nechápu, jak...“

„Vydrž, prosím tě, ještě jsem neřekl všechno... Časovou dimenzi je třeba odlišovat od času. Je to jediná dimenze, do které hmota nemůže vstoupit.

Ness mi vysvětloval, že je to proto, že z ní neustále vychází nepředstavitelná energie, vlastně veškerá energie vesmíru...

Další věcí je, že ty dvě skupiny, ty pětice dimenzí, jsou spojené na úrovni čtyřky a pětky. Tím spojením je míněna důležitá skutečnost, že lze přejít z jedné skupiny do druhé. Ness našel způsob, jak proniknout energetickou bariérou – samozřejmě teoreticky...

Jo, zapomněl jsem se zmínit o poslední dimenzi v pětici. Podle vzdálenosti od časové dimenze by se měla označovat jako nultá – čas tam má minimální vliv, nebo tam vůbec neproniká. To Ness nevěděl. Dokonce to může být tak, říkával, že páté dimenze obou skupin tvoří jeden celek...

Tak a teď to nejdůležitější – směr toku času je v dimenzionálních skupinách vzájemně inverzní. Podle Nesse to časovou dimenzi stabilizuje v nule – do obou skupin vyzařuje stejnou energi , ale s opačným znaménkem. Co mi ale připadá zvláštní, je jeho tvrzení, že 'inverzní'

neznamená, že by ta druhá skupina šla od zániku ke zrodu, od smrti k velkému třesku. Obě skupiny jsou totožné, a když jsi uvnitř, plyne ti čas stejně rychle a jen jedním směrem. Teprve při vzájemném srovnání je vidět opačný směr toku. Ness to přirovnával k vodě ve dvou řekách...

Tak Marku, už chápeš, jak bude fungovat Nessův stroj? Přejdeme v naší skupině dimenzí do nadprostoru, odtud do nadprostoru ve druhé skupině, kde řízeným vyzařováním urychlíme plynutí času pro nás záporným směrem. Potom se vrátíme do nadprostoru v naší skupině dimenzí a z nadprostoru zpět.“

„Děkuji za převratné fyzikální novinky, strýčku, ale už mám hlavu jak bezwingerský bojovník. Trochu zvolníme... Dobrá, připusťme, že máme stroj času – co s ním?“

„Tichý si představoval, že se vrátíš zpět na Karesti tři těsně po likvidaci Kachase a umožníš vyřešit bezwingerský problém. Nezemřelo by osm miliard lidí...“

„Kdo byl Kachas, strýčku? Podle jména to byl bezwinger.“

„Ano. My jsme zabili Kachase, oni za to zničili kolébku naší civilizace...

198

Je jasné, že potřebuješ další informace. Naštěstí ti to nemusím vyprávět, už jsem celý umluvený. Dám ti schránku a klíč, kde jsou uloženy informace od Tichého.“

Do místnosti vstoupil robot a na Altarovo gesto položil před Marka na stůl – ne nějakou anonymní schránku, ale pravou středověkou truhlu, snad opravdu dubovou. Jak z pohádky! Pak podal Markovi kovový klíč a odstoupil na krok od stolu. Marek chtěl truhlu otevřít, ale Altar položil ruku na víko a vemlouvavě pronesl:

„Truhlu si otevřeš až na pokoji, Marku. Robot tě tam dovede. Taky vezme tu truhlu, má přes dvacet kilo. Až si přečteš všechno, probereme další věci – je ti snad jasné, že na rozdíl od tvého otce znám odpovědi na většinu otázek. Za ta léta se mnoho věcí konkretizovalo. Až bude čas na večeři, pošlu pro tebe robota... Pusť se do toho!“

* * *

Marek postavil své zavazadlo ke skříni a přistoupil k truhle, kterou robot položil na stůl, a hned odešel.

Odemkl ji – pak ale u ní minutu stál a váhal s otevřením. Ani klíč, ani panty neskřípaly, protože truhla byla padesát let ve vakuu. Navíc bylo zřejmé, že je čerstvě promazaná. Námraza, která se vytvořila po přenesení do stanice, už roztála a zůstalo jen pár kapiček vody na víku. Velikost vnitřního prostoru vůbec neodpovídala velikosti truhly – byla hrozně malá!

Navrchu ležela papírová obálka a místo adresy bylo jeho jméno. Dal dopis na křeslo za sebou a začal obsah pokládat na stůl. Jako další byl epap neuvěřitelně starého typu – až ho nebude potřebovat, prodá ho za velké peníze do muzea. Dále vytáhl hromádku fotografií, spojených tenkou páskou. Hned první byla fotografie Katky s miminkem v náručí. Chvíli si ji prohlížel a přistihl se při vzpomínce na svou ženu – nakonec byla jeho matce dost podobná a stejně krásná.

S povzdechem odložil fotky na stůl k epapu a vyndal z truhly krabičku s paměťovými krystaly a adaptérem, který bude potřebovat, aby je mohl prohlédnout na dnešních zařízeních, která byla hybridem lidských a bezwingerských počítačů.

V truhle už zbyla jen malá stříbrná figurka. Představovala nějakého pozemského ptáka, zřejmě dravce – soudě podle špičatého zobáku a velkých křídel.

Pak sebral z křesla dopis a posadil se. Obálka nebyla zalepená a uvnitř byl jen jeden složený list formátu A4. Písmo jeho otce nebylo zrovna vzorem úhlednosti, ale zato se tomu jeho podezřele podobalo. Usmál se, 199
protože si vzpomněl na matčina slova – stoprocentní přenos genetické informace. Dopis rozložil, zhluboka se nadechl a pustil se do čtení: Milý synu!

Především se ti musím omluvit, že jsem nezůstal s tebou.

Protože tenhle dopis znamená, že moje představa o reakci bezwingerů, až se jim dobrovolně vydám, byla opravdu tak naivní, jak mi řekl Azuz. Doufám, že až si přečteš mou zprávu v epapu a podíváš se na videa, pochopíš, že jsem to musel zkusit.

S panem Newmanem jsme to probrali a je jasné, že to všechno záleží na něm. Nevím, jak se to vyvinulo
s bezwingery ani kam se svět dostal v tvé době, ale on jediný má potenciál se dožít vhodného okamžiku. Jeho vliv je zárukou, že až ti odhalí pravdu, bude znát
odpovědi na otázky, které já ani nedokážu formulovat.

Na žádost ministra Karestie jsme prozkoumali stavbu na třetí planetě. Bylo to tisíc let staré skladiště bezwingerů.

Když jsme se nedostali dovnitř a chtěli odletět, objevil se Tichý z budoucnosti. Řekl mi toho hodně, ale pamatuji si z toho velmi málo, spíš jen takové pocity. Veškerá paměťová média jsou v tom místě nečitelná nebo
poškozená. Například přílet bezwingera jménem Suave as Kachas stanovil přesně. Bezwingerská loď havarovala a ten druhý Tichý bezwingera naložil a střelil do slunce.

Podle Azuze to byla jediná možnost, jak se ho zbavit.

Moscara a veluda, které jsme zachránili, jsme
vyzpovídali a dověděli se, že vyslali nouzový signál ještě než havarovali. A také že mají zařízení, schopné
nahlédnout do minulosti daného místa. Není to stroj 200
času, jen zachycuje obrazy. Ale i kdyby nic takového neměli, objeví naši kolonii a mohlo by dojít k masakru.

To, co mi Azuz vyprávěl , ukazuje, že jsou toho
bezwingeři schopní.

Proto poletím na Karestii a počkám tam na ně. Snad
budou přístupni omluvě. A kdyby ne, vydám se jim jako válečný zločinec a snad potom nezaútočí na kolonii či na Zemi. Pokud se mi to nepovede, drahý synu, bude
třeba zasáhnout znovu. Ale nebude stačit jen odstranit Kachase, bude třeba mnohem víc. Podrobnosti jsou v
epapu.

Pevně doufám, že se nemýlím alespoň v tomhle – po
dlouhé debatě jsme došli k závěru, že stroj času, který použil Tichý z budoucnosti, zkonstruovali lidé. Ale protože nyní nic takového nemáme, museli to být lidé z daleké budoucnosti. Jak daleké, to nevíme, ale snad to byl někdo z tvé doby. Bude to zajisté tajné, ale Altar to určitě dokáže zjistit.

Synu! Udělej, prosím, co je třeba. Děkuji ti.

Karel Tichý, Dora, 10.12.2108

Marek položil ruku s dopisem na stůl a hluboce se zamyslel.

Zničení Karestie evidentně nedorozumění nebylo. A obrovské oblasti na Zemi nebyly opuštěné, ale vymřelé. Ve velké části Afriky, Asie a Ameriky stále hrozí smrt nemocí zvanou ‘Bezwingerská chřipka‘, kterou lidé nedokázali spolehlivě léčit ani padesát let od vstupu do federace. Tam mohli žít jen bezwingeři. Ale to asi jsou jen fámy. Lidé musí žít v chladných oblastech tak do čtyřicátého stupně jižní a severní šířky a i tam musí být pravidelně očkováni. Také bezwingeři přicházející na Zemi museli být takzvaně imunizováni, jinak by lidi nakazili chorobami, na které ani po padesáti letech lidé nemají očkovací látky...

201

A těch osm miliard lidí? Museli zemřít ve strašlivých bolestech, protože utěšující prostředky rychle došly a distribuce se záhy zhroutila. Kdyby jen věděl, jak se k tomu postavit. Který člověk kdy řešil takovou otázku? No ano, Tichý, ten z jiné časové roviny. Zřejmě i tam bezwingeři nakazili lidstvo. Jestliže se za to cítil odpovědný, třeba tím, že zachránil bezwingera, není se co divit, že když měl možnost svou chybu napravit, neodolal.

Taky je jasné, kdo Tichému pomohl – León. Nehoda v laboratoři při tom experimentu způsobila, že se dostal někam před rok sto osm. Kdoví, jestli to nebyla práce bezwingerů. Ale co má on společného s těmi osmi miliardami? Původ? Jak ale musela pod takovou zátěží Země vypadat.

Vždyť je to vlastně učili ve škole – katastrofálně. No fuj, takhle se zamotat a skončit u ekologie!

Odložil dopis a zapnul epap, aby se dověděl víc. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval v obsahu. Pak se rozhodl, že to prostě vezme od začátku.

Když si pročetl materiály uložené před padesáti lety, vrátil epap do truhly a podíval se na samostatné krystaly. Byly jen tři a byly očíslované. Vzal do ruky jedničku, vložil ji do adaptéru a ten připojil k terminálu vedle stolu.

A nestačil se divit.

Na krystalu byly záběry z kosmické lodi v libračním bodě mezi Plutem a Cháronem. Video začínalo záběrem na mrtvý povrch Cháronu, na který lidská noha ještě nevstoupila. Po pár sekundách se ale objevil statický text popisující situaci. Vysvětloval, jak byl učiněn závěr, že se stroj času objeví někde ve Sluneční soustavě. Závěrem byla zmínka, že kapitán Somnambulus a jeho posádka byli vysláni, aby na objevení se cestovatelů počkali. Všichni doufají, že k tomu dojde brzo. Určitě dřív, než Zemi objeví bezwingeři. Mají přísný rozkaz udělat vše pro to, aby cestovatelé a jejich stroj nepadl bezwingerům do rukou.

Po minutě text zmizel a na pozadí hvězdné tmy se objevil obrovský balvan, na dolní straně půlkulový, na horní straně skalnatý, s několika budovami. Leónův asteroid! Zvětšoval se, jak se loď blížila, a dole běžel komentář. Střih a záběry na zničenou laboratoř a pět bezvědomých lidí z kamery na helmě některého zachránce. Další střih – výsadkový člun, vracející se ke svému hvězdoletu s Leónem a jeho týmem na palubě.

Z krátkého pohledu vnitřních kamer člunu bylo zřejmé, že je oblékli do skafandrů, aby je mohli odnést do člunu. Opět střih a k balvanu se blížil bezwingerský třistametrový hvězdolet.

Tady záznam končil. Na černé ploše se ještě zobrazil bílý text: Subprostorová střela s informacemi dorazila na Doru, ale naše loď 202
a výsadkový člun byly zničeny okamžitě poté, co naše raketa zasáhla komplex budov na asteroidu...

Vtom se rozsvítila u dveří žádost o vstup, a když ji odsouhlasil, vstoupil robot.

„Je čas na večeři, pane.“

„Cože, už??? No dobře, počkej za dveřmi. Trochu se upravím a jdeme.“

* * *

Druhý den po dobré snídani vstupoval Marek v dobré náladě do Altarovy kanceláře. Podali si ruce, Altar se poptal na ubytování a rovnou přešel k věci.

„Jak ses rozhodl? Pustíš se do toho?“

„Ano. Asi tě ale zklamu, strýčku, protože se do toho pustím čistě z vědeckého zájmu. Chápu motivaci Tichého i tvoji, ale tou svojí si nejsem jistý. Nejen morálností takového kroku – já si nejsem jistý ani logikou takové akce. Vynasnažím se takový stroj postavit, ale rozhodnutí, zda budu zachraňovat svět, odložíme do doby realizace.“

„Nezklamals, Marku, jsem na to připraven. Přeci jen jsem na přemýšlení nad tvou reakcí měl padesát let. Ono to rychlé střídání lidských generací a to, že každá začíná od nuly, má svoje nevýhody – já v tom ale vidím i výhody. Nechtěl bych žít tisíc let jako bezwinger a od svého rodiče mimovolně převzít deseti tisíce let staré zlo. U lidí je nová generace nepopsaný list, a když je nevedeš výchovou k nenávisti, zůstane zlo izolované v historii. Už dávno jsem si to sesumíroval – naše kreativita, rychlost, bouřlivost citů dobrých i špatných jednoznačně souvisí s relativně rychlým střídáním generací. Bezwinger zkrátka žije moc dlouho na to, aby blbnul jako člověk."

„Děkuji strýčku. Ale takové řeči od stopadesátiletého člověka?“

„Jen sto třicet, chlapče. A taky už toho mám plné zuby. Lidská psychika není na dlouhověkost – aktivní dlouhověkost – stavěná! Vidíš, jsme zase u toho. Je jasné, že lidské osudy se opakují ve stovkách kopií již od doby starého Říma, ale nově narozený člověk s prázdnou pamětí musí projít vším od začátku a má pochopitelně pocit jedinečnosti. Když dospěje a někdo mu řekne, že jeho příběh tu už milionkrát byl, jsou to pro něj jen slova, ne jeho zkušenost. Ale já mám svou paměť a zkušenosti a ty říkají o stále více věcech, že už tu byly a už zase se opakují. Po čase to začne obtěžovat a leze to na nervy.“

Marek nerozhodně rozhodil rukama. „Teď mi, strýčku, ještě řekni, jaký je plán. Co mám dělat?“

203

„Domníval jsem se, že je to jasné – půjdeš za Bobinem a přesvědčíš ho, aby dotáhl Nessovy rovnice do použitelné podoby, a za bezwingerský grant postavíte stroj času. Některé věci, které jsem nabízel před komisí, jsou už hotové, další vyplynou z vašeho vývoje. Vůči komisi a univerzitě bude vše včas či v předstihu. U jedné složitější věci pak budeme mít malé zpoždění, aby to nebylo podezřelé.“

„Má to drobnou vadu – jak se představím, shodí mě Bobin ze schodů.“

„I na to jsem myslel. Já jsem s ním totiž asi před třemi měsíci mluvil, a když jsem zjistil jeho špatnou finanční a zdravotní situaci, napravil jsem ji.

Se zdravím se mu zlepšila psychika a já mu minulý týden, když se mě zeptal, jak si představuju, že mi to splatí, odpověděl, že mi stačí, když přijme práci pro mě. Měls vidět jeho brunátný obličej, když se všechno to, co si myslel, že si myslím, snažilo dostat ven. Tak jsem mu vysvětlil, že mu nabízím druhou šanci, když přišel o Leóna, takže tuší, co to bude.“

„Tak dobře. Ty zkrátka myslíš na všechno... Děkuji ti, strýčku... Na shledanou.“

+ + +

204

3.4 Porušení pravidel

Domek byl z bezwingerských prefabrikátů, které odolávaly jakýmkoliv povětrnostním podmínkám a jejichž barvy nebledly. Však také byly určeny pro stavbu průzkumných stanic na planetách, kde člověk ve skafandru vydržel tak deset minut.

Zato zahrada byla zpustlá a zarostlá tolik, že cestička mezi brankou a vchodem vypadala, že je prosekaná v džungli někde v Amazoni a ne v zahradě v jižních Čechách. Na sloupku vedle lehce zrezavělé branky byl ohmataný zvonek, který pamatoval doby telegrafu a jehož tlačítko – žádný dotykový senzor – pochybně cvakalo. Když se ani po opakovaném stisku neozval žádný zvuk, vzal Marek za kliku. Musel pořádně zabrat, aby vrátka otevřel, a ze skřípání pantů mu naskočila husí kůže.

„To se musí otvírat rychle!“ ozval se od vchodu zastřený hlas. Nebo je namazat, pomyslel si Marek a prudce vrátka zavřel. Opravdu to vrzlo jen slabě, ale špatný odhad způsobil, že se celý plot zachvěl, rána Marka ohlušila a na ruku se mu sesypalo množství rzi. Pustil kliku a prudce s rukou zatřepal – nejen proto, aby se zbavil rzi, ale také proto, že ho náraz kovu na kov zabrněl.

Otočil se k domku. Ve dveřích stál muž, který byl údajně mladší než Ness, ale vypadal velice nezdravě. Jak asi vypadal předtím, když Altar řekl, že ho dal vyléčit? Marek vykročil k domku a starce si prohlížel. Vlasy měl rozcuchané, tvář pomačkanou a oči zamžené. Na sobě měl zelené tričko s dlouhým rukávem a modré tepláky. Obojí evidentně oblečené ve spěchu.

„Dobrý den, posílá mě pan Newman z Dory... Promiňte, že jsem vás vzbudil.“

„Tak z Dory... To jistě znáte mého mladého spolupracovníka, co zmizel?“

Záludná testovací otázka.

„Znám, je to... byl můj přítel. A vím, jak a kam León zmizel,“ odpověděl s úsměvem a Bobina tím překvapil a potěšil.

„Dobrý den,“ pookřál stařec a pokynul mu do dveří, „pojďte dál.“

Marek se protáhl kolem Bobina a vstoupil do krátké předsíně. Ozval se podivný vrzavý a mlaskavý zvuk, ale Marek se neotočil, neboť ho identifikoval jako Bobinovy bačkory. Ten zavřel dveře a řekl:

„Přezuvky nevedu, běžte v botách,“ a lehce Marka postrčil na rohožku.

205

Rohožka ale neměla s pohozeným kusem koberce či hadru nic společného, byl to poměrně komplikovaný automat, zabudovaný do podlahy. Během chvíle byly Markovy boty kvalitně očištěné, a protože automat s hrůzou zjistil, že nejsou už velmi dlouho řádně udržované, byly teď i poctivě nakrémované.

Na další lehký šťouchanec vstoupil Marek do prostorné místnosti, kde vpravo byl kuchyňský kout, vlevo pod oknem podlouhlý stůl a několik židlí, na protější stěně dvě skříně se šuplaty a vedle nich rostlina ve žlutém květináči, vysoká skoro až ke stropu. A to byl bezwingerský strop až ve třech metrech! V pravém vzdálenějším rohu, mezi kuchyňskou linkou a skorostromem, byly další dveře, kam Bobin zamířil.

„Posaďte se, já se zatím probudím,“ pokynul Markovi ke stolu a přes

'spící' tvář mu přeběhla drobná vlnka, jež se dala považovat za náznak úsměvu. Marek se tedy posadil do čela stolu na pevnou dřevěnou židli u zdi vedle vchodu tak, aby viděl na dveře v rohu, a když Bobin zmizel za nimi, rozhlédl se.

Místnost byla v příkrém rozporu se zahradou, vrátky i strohou předsíní.

Kuchyňská linka sice nebyla nejnovější a na několika místech byla opravovaná, ale byla čistá a udržovaná. V místnosti bylo čisto a díky výzdobě stěn pomocí umělých květin a všelijakých zbytečností i docela útulno. Na stole byla vysoká vrstva průhledného plastu a v něm byla zalitá kosočtvercová krajková dečka. Vrcholy kosočtverce se téměř dotýkaly okrajů stolu a v trojúhelnících tvořených rohy stolu byla malá květina s drobnými kvítky – v každém rohu v jiné barvě.

„To je výzdoba mé ženy,“ ozvalo se od dveří a Bobin vstoupil, „měla ráda kytky. Udržuju to jako vzpomínku. Odešla mi před třinácti lety.“

Marka zabolelo u srdce a Bobin se zájmem sledoval změnu v jeho tváři.

„Copak?“ zeptal se zvědavě.

„Nic, promiňte... Ta moje odešla před dvěma lety...“

„To přebolí, chlapče!“ řekl Bobin s účastí. „Tak co víte o našem příteli?“

„Nevím přesně co, ale při experimentu se něco pokazilo v napájení.

A časostroj fungoval. Jedině přebytkem energie lze vysvětlit, že se León objevil s kusem asteroidu až – nebo už – v roce 2108, daleko za dráhou Pluta. Bohužel, to už bezwingeři našli Zemi a hlídková loď asteroid zaznamenala. Leóna i hvězdolet z Dory bezwingeři zničili, když kapitán splnil svou povinnost a časostroj zničil, aby nepadl bezwingerům do rukou...“

„Jak to všechno víte?“

„Věřte mi, že už delší dobu přemýšlím nad tím, jak to říct co nejsrozumitelněji... Asi takhle: naše současnost je výsledkem změny, kterou způsobil León v roce 2108. Přišel do cesty panu Newmanovi. Je zajímavé, že si nikdo nepamatuje skoro nic a paměťová média jsou poškozena. Na 206
základě logického rozboru mohl pan Newman předpokládat, kam poslat loď, která by Leóna zachránila a dala nám k dispozici časostroj i v naší realitě. Předpoklad byl správný, ale v naší realitě se León objevil trochu později. Nebo se bezwingeři dostali k Zemi dřív. Díky tomu je posledních padesát let takových, jak je známe. Jinak si to můžeme ověřit velice snadno – Leónův zbytek asteroidu je oběžnicí Slunce. Mám obě části souřadnic. Nespokojíte-li se s videem, můžeme tam zaletět. Ale mohli bychom na sebe upozornit bezwingery, což by nebylo dobré."

„Vy máte dokonce video...“

„Nemám u sebe žádné materiály, jsem jen na přátelské návštěvě. Tvrdili mi, že si vás bezwingeři hlídají... Vlastně – něco pro vás mám, ale to až za chvilku.“

„Pan Newman mi něco naznačil. Povídejte!“

„Tak tedy k věci: zdalipak jste obeznámen s pracemi vašeho kolegy Pathfindera?“

Pro někoho nevinná otázka. Ale do Bobina jako když píchne. Zrudl, protože už jen to jméno ho dráždilo. Pak se ale ovládl a chvíli polykal adrenalin, než dokázal promluvit. „Není to žádný můj kolega,“ prudce kývl hlavou, „klaun je to!“

Pár sekund těžce dýchal a pak se zmohl na číhavou otázku: „Co je s ním?“

„Pane Bobine,“ řekl Marek co nejklidněji, protože na to byl připraven,

„sice se váš vynález dostal do minulosti, ale víte sám, že není na praktické použití vhodný. Má přílišnou spotřebu energie a určitě není přenosný...“

Bobin trochu vychladl.

„Opakuji otázku: Co tím chcete říct?“

„To je náš cíl, pane – přenosný stroj času... A taky to, že vy budete ten, kdo rozpracuje Pathfinderovy rovnice," poklepal pravou rukou na štos papírů, který levou rukou vytáhl z kufříku a položil na stůl.

Taková urážka zvedla Bobina ze židle. Ještě horší byla představa, která se mu okamžitě vynořila – že by musel s tím klaunem pracovat v jedné místnosti. Věrně předváděl rudý větrný mlýn ve vichřici a řval na Marka něco v tom smyslu, že to jsou samé nesmysly, protože ta karikatura vědce nedá dohromady trojčlenku, natož aby smysluplně dokončil rovnice, na kterých si vylámali zuby nejlepší mozky jednadvacátého století. Marek jen němě přikyvoval a snad podesáté si smutně četl výzvu, psanou Altarovou rukou v rohu první strany vytištěných rovnic: Až vychladne, předej mu to!

A skutečně – Bobina ten výlev vysílil a ztichl. Ještě chvíli přecházel jako tygr v kleci, ale do tváří se mu vracela normální barva. Pak si sedl a Marek mu mlčky přistrčil rovnice. Bobin si přečetl výzvu v rohu první strany a rád by se znova vytočil, ale už neměl sílu. Tak jen rezignovaně stiskl rty a začal štosem váhavě listovat. Když Marek nabyl jistoty, že další výbuch už 207
nebude, řekl nahlas připravenou větu, která mu ale stejně sevřela hrdlo tak, že to znělo velice tiše:

„Katarína a Ness Pathfinderovi, moji rodiče, zemřeli před týdnem na dovolené.“

Bobin přestal listovat a zaskočeně zvedl hlavu. Viděl, že ten padesátník před ním určitě nic nehraje, protože se v jeho očích zaleskly slzy. Po takové zprávě nemělo jakékoliv nepřátelství smysl. A proč ho přenášet na syna?

Navíc se mu ten sportovně vyhlížející mladík docela zamlouval.

„Upřímnou soustrast, chlapče,“ řekl Bobin stejně tiše a rychle se vrátil k rovnicím.

* * *

Bobin procházel matematický labyrint už skoro hodinu.

Marek tak soudil dle archaických ručičkových hodin visících na stěně vedle vchodu, které viděl trochu zkresleně, protože nechtěl otáčet hlavu a riskovat, že vědec zase vybuchne. Bobin listoval sem a tam, něco si u toho mumlal, chvíli hleděl do prázdna a pak sklonil hlavu a pokračoval v listování. Hlavně vypadal, jak se zdálo, že tomu rozumí.

Markovi se nervozitou už potily dlaně, ale zatím se dokázal nezeptat.

Navíc v něm rostl pocit obdivu k tomuhle staříkovi – listoval stohem ryzí matematiky jako on komiksem. Vtom ho zaskočil géniův suchý smích.

Bobin k němu otočil obličej bez vrásek, vyhlazený širokým úsměvem.

Pozoroval ho tak dlouho, že Marek znervózněl. V Bobinově hlasu ale zazníval hořký podtón, když oznámil:

„Je mi líto... Rovnice vypadají dobře, ale přenosné to bude těžko!“

„Jak můžete... takhle rychle?“

„Podívejte se na tuhle rovnici,“ nalistoval Bobin asi dvacátou stránku a otočil štos k Markovi. Dal mu chvíli, aby se zorientoval, ale Marek viděl jen to, že ta jediná rovnice je na celou stránku.

„Moc pěkná,“ prohlásil hlasem inteligentního papouška. Bobin ale jeho humor ignoroval.

„Na dalších patnácti stránkách jsou další podobné, které spolu tvoří soustavu rovnic. Výsledkem jejich řešení je šestnáct parametrů, které váš otec stanovil – jedenáct rozměrů a pět energetických stavů. Popisují cestovatele v prostoru – na popis cestovatele v čase jich je třeba ještě víc.

Tak tuhle soustavu musíte vyřešit pro každou Planckovu délku. Ať počítám jak počítám, byl by potřeba počítač z bezwingerského hvězdoletu, abychom se mohli pokusit o bezpečný průchod pro křečka. A kolikrát je člověk větší než křeček?“

„To je špatný,“ zamumlal Marek, protože jeho mozek vrhl maximum kapacity na analýzu problému. Tohle byla jeho parketa – přihnout algoritmy 208
tak, aby se daly vyřešit v rozumném čase. A když to nejde, přihnout hardware. Bobin to bral jako test nového spolupracovníka a mlčel. Markovi stačila minutka:

„Nestačilo by hledat řešení pro každé druhé nebo třeba každé desáté kvantum?“

„Dobrý nápad, ale poměrně rychle narůstá nepřesnost. Na určitém stupni zjednodušení nebudou zahrnuta správná kvanta prostoru a vznikne síto, které z vašeho těla vyrazí dost atomů na to, abyste to nepřežil.

Nebezpečím jsou již transkripční chyby – každá cesta vás trochu změní na atomární úrovni. Po několika cestách vám tak může prasknout aorta, přerušit se oční nerv či tisíce dalších nechutných věcí. Budeme muset experimentovat... Vymyslete něco lepšího!“

„Musím znát vlastnosti problému a jít na úroveň jednotlivých operací. Při takovém množství výpočtů to pak s celkovým časem dělá divy. Teď tu moc nevymyslím. Ale jednu věc mi prozraďte hned, čistě pro mou představu: proč se to musí počítat? A za jakých okolností?“

„Výborně! Správně položená otázka je někdy důležitější než sto odpovědí... Jednoduše proto, že se těch jedenáct rozměrů na úrovni prostorových kvant prolíná. Ale není to tak, že je první, druhé, třetí až jedenácté kvantum, a znova první, druhé a tak dále. Máte představu, jak se hvězdolet dostává do nadprostoru?“

„Otevře si průchod.“

„Vysvětlení malého dítěte,“ odfrkl si Bobin, „třeba to pochopit, protože tím začneme – to, co dělá hvězdolet, musíme dokázat udělat pro jednoho člověka! Takže, jak říkáte 'pro vaši představu': průchod se vytváří tak, že se v jednom bodě zkoncentrují kvanta čtvrtého rozměru...“

„To je ten, který bezwingeři nazývají pátý?“ přerušil ho Marek.

„Ano. Dohodneme se: nad našimi třemi rozměry je čtvrtý – nadprostor.

Ten, o němž zatím nevíme nic, bude nultý.“

„A co subprostor? Altar tvrdil, že to není další rozměr!“

„Je to skutečně tak – subprostor je na rozhraní našich tří a čtvrtého rozměru... Teď zpátky k tomu průchodu: koncentrace kvant začne na špici jehly na konci některé bodliny – proto jsou bezwingerské hvězdolety ježaté.

Malé jachty mají takovou jehlu jen jednu, a tak vypadají normálně. Jakmile zkoncentrujete pár triliónů takových kvant, začne se projevovat jistá soudržnost. Je to vlastně další typ interakce. Je tak slabá, že není měřitelná ani na úrovni kvarků. Bezwingeři ji znají tisíc let, lidé se už dvacet let hádají o jejím názvu...“ zatvářil se pohrdavě, ale hned pokračoval: „Od určitého okamžiku je shlukování prostorových kvant jednodušší a rychlejší.

Ale kdyby se v tu chvíli přerušila dodávka energie, zvětšování se zastaví a po několika sekundách se prostor vrátí k normálu. Je to proto, že se vzrůstajícím narušením základních tří rozměrů narůstá jejich odpor, a když 209
to uměle neudržujete, prudce narostou fluktuace a průchod se uzavře...

Jak jsem řekl, je zvětšování oblasti čtvrtého rozměru od určité velikosti rychlejší, ale naštěstí to nejde do nekonečna. Na makroskopické úrovni jde o nestabilní jev a je třeba spousty energie pro jeho udržení. Když se zkoncentruje dostatečně velký prostor, lze energi vypnout. Hvězdolet pak má jen několik sekund na to, aby do oblasti čtvrtého rozměru vletěl, protože pak se průchod začne rozpadat.“

„Aha. Co se stane, když tohle uděláte v atmosféře, a ne ve vesmíru?“

„Ano, to bude taky náš problém – okamžitě do něj začnou vlétávat atomy okolního prostředí a destabilizovat ho.“

„Mám to chápat tak, že atmosféra začne unikat do čtvrtého rozměru jako vzduch dírou v kosmické lodi do vesmíru?“ zeptal se Marek zděšeně.

„To v žádném případě. Nadprostor přece není další místo bez vzduchu, je to další rozměr. Tady neplatí poučka o vyrovnávání tlaků! Nadprostor nic sám nenasaje, do něj se musí proniknout. Hodně to připomíná paprsek světla a tabulku skla – když se paprsek odkloní od kolmice příliš, jinak průhledným sklem neprojde, ale odrazí se. Takže správnější slovo, než

'průchod', by bylo 'okno' a ještě k tomu zavřené. U nadprostoru je ten úhel jen pět stupňů na každou stranu. A taky potřebujete slušnou hybnost. Ze vzduchu by do průchodu prošel sotva jeden atom z miliardy...

Právě jsem nastínil pár potíží, které nás čekají. Když chceme poslat člověka, nemůžeme mít v oblasti průchodu vakuum. A nejsem si vůbec jistý, zda vám vaše svaly dokážou bez pomoci udělit dostatečnou hybnost.

Jinak se totiž odrazíte zpět...“ Bobin se suše zasmál:

„Abychom to začali sepisovat!“

„Dobře,“ Marek Bobinovu poznámku ignoroval, „a kde je ten výpočet, o kterém jste mluvil?“

„Právě zde – zárodek průchodu nemůžete vytvořit, kde vás zrovna napadne! Je třeba najít vhodné místo, ale protože nejsme schopni vytvořit měřicí přístroje na úrovni Planckovy délky, musíme ten bod vypočítat z makroskopických hodnot a k té hmotné jehle přidat gravitační pole.“

„Promiňte mi, už se v tom začínám ztrácet... Zkusme něco jiného: nechci vás rozčílit a už vůbec ne urazit, ale jak je možné, že máte o Nessově práci takový přehled?“

„Pan Newman se o mou práci zajímal velmi podrobně a – přestože je génius – některé věci nepochopil. To není pomluva, protože mám důkaz.

Svou chybnou představu totiž přenesl na vás. Oba máte dojem, že má práce je něco jiného, nějaký jiný systém. Ale není to tak – i já jsem použil stejnou matematiku a zabýval jsem se bezwingerskými teoriemi. Zatímco Ness sloučil naše a bezwingerské rovnice, převzal všechno a snažil se to sjednotit, já jsem si maximálně zjednodušil práci. Výsledek znáte – já, skoro sám a tajně, jsem došel k realizaci dřív než on veřejně s celým 210
týmem. Na druhou stranu mi pan Newman sdělil zajímavé věci, které Ness odhalil a dokázal utajit před svým týmem i samotnými bezwingery. Tenkrát jsem se snažil ovládnout se a moc jsem neposlouchal, ale tady vidím,“
ukázal na papíry, „že se dostal dál než kdy já.“

* * *

Ještě další hodinu Bobin vysvětloval různé fyzikální děje v nadprostoru.

Nechal si Markem tlumočit princip manipulace s časem pomocí energetického klíče určité frekvence. Pak se mu podařilo v tištěných rovnicích najít odpovídající část a další půlhodinu zase počítal a Marka nevnímal.

„V té skříni v rohu je automat,“ řekl náhle, „nabídněte si něco, ať mi neuschnete...“

Marek vstal a otevřel dvířka, jež tvořila horní polovinu skříně nad šuplaty. Přelétl očima štítky, vzal si pomerančový džus a vrátil se na svou židli. Bobin už zase vnímal, už zase ho pozoroval. Když Marek dopil, Bobin vstal, napřáhl k němu ruku a řekl:

„Nejste tak mladý a já tak starý, abysme si nemohli tykat. Budeme muset spolupracovat velmi intenzivně a půjde nám to lépe. Klidně mi říkejte

'Robe' jako váš otec, než jsme se rozhádali...“

Marek vstal a stisk ruky opětoval.

„Tak k čemu ses dopočítal, Robe?“

„Hmm... Je to špatné, se současnými počítači na náš cíl nedosáhneme.“

„Nebavme se chvíli o fyzice, ale o počítačích. To je můj rybníček. Když dokážeš určit výpočetní čas, tak asi znáš konstrukci bezwingerských strojů.

Jak moc podrobně?“

„Mám hrubou představu o struktuře a vím, že se nijak zvlášť neliší od našich superpočítačů před invazí. Co se ale podstatně liší, je technologie.

Když jsme se my dopracovali ke kvantovým počítačům, oni je definitivně zavrhli. Stačí mi znát operační rychlost a principy řešení matematických problémů.“

„Základní věcí, kterou je možné zvýšit rychlost výpočtů, je přechod od univerzálního počítače ke specializovanému. Předpokládám asi tisícinásobné zrychlení.“

Bobin se zamračil a pak i zakroutil hlavou: „To těžko!“

„Ale ano,“ zasmál se tentokráte Marek, „nejspíš ještě víc. Ness si dokázal spočítat to, co teď ty. Věděl velmi dobře, jakého odborníka je třeba.

Pan Newman mě dotlačil k tomu, čím jsem dnes. Vůbec mu nevyčítám, že mě vmanipuloval do grantu a do tohohle tajného projektu, protože konečně budu moct dělat to, po čem už dvacet let prahnu. Mám v zásobě věci, které 211
nám takový počítač umožní postavit.“

Bobin ho zkoumavě pozoroval, protože se nemohl rozhodnout, zda Markovi věřit, či ne. Nechápal, o jakém grantu a jaké manipulaci to mluví, a prohlášení o tisícinásobném zrychlení mu přišlo velmi nabubřelé. Vývoj čehokoliv byl u bezwingerů velmi pomalý, dýchavičný běžec, ale že by tenhle pozemšťan věděl víc než oni? A pak si uvědomil rozpor.

„Říkáš 'dvacet let'? Nebude to trochu zastaralé?“ zeptal se ironicky.

Markův úsměv ho zmátl.

„Vůbec ne,“ prohlásil Marek sebejistě, „princip je starý sto padesát let a celou tu dobu ho nikdo nepoužil.“

„Chceš říct, že počítač ze začátku jednadvacátého století má něco, co současné ne?"

„Přesně tak. Důvodem, proč se taková struktura nerozšířila, byla nevhodnost pro konstrukci univerzálního počítače. Tímto požadavkem se filtroval celý náš vývoj, a tak se tím konstruktéři dál nezabývali. Uchytil se instrukční pipeling, ale datový ne. Určitě k tomu došlo i u bezwingerů – přes veškerou pokročilou technologi tento směr taky ignorují.“

„Jestlipak si uvědomuješ ten propastný rozpor mezi svým nadšením a nepochopitelnou ignorací tohoto principu ze strany expertů dvou civilizací?“

„Velmi dobře. Ten obrovský tlak malosti jsem překonával velice dlouho, ale je to dávno za mnou. Věnoval jsem desítky hodin simulacím a vím, že to je funkční. A pro náš problém jako stvořené.“

„Jaké to má vlastnosti?“ zeptal se Bobin stále nepřesvědčen.

„Převratné!“ zvolal Marek nadšeně, „a přitom to je triviální... Když daný problém rozšíříš o nové operace, bude na to člověk i počítač potřebovat více času. Dobře,“ zareagoval na Bobinův výraz, „u dnešních počítačů to není tak přímočaré díky tisícům paralelních jednotek, ale uvažujme operace, které se paralelizovat nedají. Nebo je ta přidaná operace závislá na výsledku operace předchozí. Struktura, které autor práce z roku 2003
říká postupná, s přidáním další operace vypočítá výsledek ještě o něco rychleji.“

„To je blbost,“ konstatoval Bobin a lehce zrudnul, jak potlačoval vnitřní přetlak.

„Tvoje reakce jasně ukazuje, proč postupná struktura nenašla uplatnění.

Všichni si ťukali na čelo... Celé to funguje za předpokladu, že pevnou strukturou prochází velké množství dat. Vyplatí se to už v okamžiku, kdy vstoupí tolik hodnot, kolik je operací ve struktuře. Když tuhle podmínku dodržíš – a miliarda výpočtů jedné soustavy rovnic to splňuje více než vrchovatě –, zjistíš, že se doba jednoho výpočtu blíží době jednoho kroku.

Době jedné operace! Řeknu to jinak – při nadbytku vstupních dat není čas celého výpočtu závislý na počtu operací, ale na rychlosti nejpomalejší 212
jednotky, protože postupná struktura je synchronní systém.“

Bobin, geniální matematik, si to dlouho rovnal v hlavě. Jeho výraz ale Marka nadzvedl.

„Sakra, Robine, copak lze postavit kosmickou loď za dvě hodiny?“

Bobin si nevšímal Markova přeřeknutí a nechápavě se zeptal:

„O čem to mluvíš?“

„O bezwingerech. Víš, že dodávají své jachty do celé federace. Ta výrobní linka je dlouhá přes tři kilometry a každých sto čtyřicet dvě minuty z ní sjede jeden kompletní hvězdolet třídy A. Je to obyčejná sériová výroba, jakou známe i na Zemi už víc než dvě stě let. Navíc jsem se dozvěděl, že se staví nová, pětikilometrová linka, s krokem dvaapadesát minut. Postavit hvězdolet za jedinou hodinu je nesmyl, ale nikdo si neťuká na čelo. A kdo nevěří, může se přijít podívat, že opravdu před továrnou přibude každý den čtyřiadvacet lodí. Jen nikdo sériový výpočet nepoužil v počítačích. Asi pro to slovo 'sériový'. To je přece nejpomalejší struktura.“

„Podle mého skromného odhadu bude ale tvůj počítač potřebovat obrovské množství logických obvodů. Bude velký jako tenhle dům. A to jsem počítal šířku slova jen sto bitů!“

„Tvůj trumf přebíjím dalším svým trumfem – výpočetní jednotky budou pracovat sériově, ne paralelně. Odhadl bych, že všechno dostaneme do krychličky o hraně čtyři pět centimetrů.“

„Promiň, Marku,“ řekl Bobin smutně, „zdá se mi, že si ze mě děláš srandu.“

„Nedělám – seš jak ti technici dvou civilizací! Jak slyší slovo 'sériový', dál neposlouchají... Před chvílí jsem ti řekl, že v postupné struktuře a dostatečném počtu vstupních hodnot na počtu operací nezáleží. Je pravda, že ze sta operací a sta bitů bude deset tisíc operací, ale miliarda vstupních hodnot to přebije. A jako bonus získáš nejen stokrát méně obvodů, ale také vyšší rychlost, protože krokem takové struktury se stane doba na zpracování jednoho bitu... Představ si to, Robe – za necelou femtosekundu dostaneš několik výpočtů tohohle stáda rovnic – i kdyby jich nakonec byl trojnásobek!“

* * *

Ještě několikrát se sešli u Bobina v domku, než jim z Dory oznámili připravenost komplexu a datum návštěvy pana Newmana s chotí a zástupcem Lokranem.

Roboti museli ty tři měsíce makat jak šílení, protože něco takového ještě Marek ani Bobin neviděli. Na povrchu pouště bylo vidět jen pár technických zařízení, která sloužila klimatizačnímu systému, jinak vše bylo umístěno 213
v podzemí. Vytěžený materiál pak tvořil dvacet metrů vysoký val, za nímž se nacházela skvěle vybavená ubytovna pro personál. Byla to úzká, dlouhá přízemní stavba skoro dva kilometry od středu ztrojeného reaktoru.

Altar předložil Bobinovi a Markovi plán, který silně připomínal obchodní hypercentra u velkých měst. Uprostřed byly umístěny tři malé termojaderné reaktory, z nichž jeden každý stačil na provoz celého komplexu. Vypadaly jako trojlístek pro štěstí. Kolem nich a částečně mezi nimi byly umístěny tři sály pro časové pokusy a tři počítačové sály. Společně tvořily vnitřní zónu s nejpřísnějšími bezpečnostními podmínkami. Někdo současně aplikoval bezpečnostní předpisy pro práci s výbušninami, toxickými, radioaktivními a biologickými materiály. Když se Marek nechápavě ptal Altara, proč to všechno, dozvěděl se, že časové pokusy budou vyžadovat hodně energie, hodně výpočetní síly a nejvyšší stupeň utajení. A ještě dodal, že návrh se snažil zohlednit všechny možné teorie o tom, co by se při pokusech s časem mohlo stát.

Vnější zónu, kruh s poloměrem sto třicet metrů, dělilo od vnitřní zóny přes sto metrů skalního podloží jako ochrana před případnou jadernou explozí. Vnější zónu tvořilo několik desítek soběstačných buněk různé velikosti, uložených v antivibračním lůžku. Mezi dvěma buňkami bylo asi deset metrů skály. Každá taková buňka se skládala z jedné či několika místností pro laboratoře, sklady, odpočívárny a plně vybavené kuchyně s centrálním zásobováním. Vědec vůbec nemusel opustit pracoviště.

Dokud se nezbláznil, jak s kyselým šklebem prohlásil Bobin.

Marek nevycházel z údivu a zdálo se mu, že všechno je nesmyslně předimenzované. Nemohl tušit, že těch sto metrů skály jednou zachrání život jemu a desítce dalších badatelů.

* * *

Altarovi se toho dne moc nedařilo, a tak se na službu v centrále mračil, když mu oznámila hovor ze Země. Když se však na obrazovce objevil Marek, byl za vyrušení rád.

„Dobré odpoledne, strýčku.“ Marek měl úsměv od ucha k uchu a Altar hned pojal podezření.

„Ahoj, Marku! Jen záříš – něco se ti povedlo?“

„Přesně tak... Volám, protože bych tě chtěl pozvat na prezentaci.“

„Tak rychle? Jsi tam zalezlý teprve rok a pár měsíců,“ podivil se Altar.

„Ale kdepak, zdaleka není hotovo. Dosáhli jsme ale mezivýsledků, které by tě určitě zajímaly. S univerzitou už jsme to probrali a jsou přímo v extázi.

Mohl by sis udělat pozítří výlet na Zemi?“

„Tak dobře. Když je to tak úžasné, uděláme si se ženou krátkou 214
dovolenou... A co ubytování? Víš, že máme s Magdou rádi klid.“

„Vaše pokoje na ubytovně jsou připravené. Klid je zajištěn, protože všichni mají od zítřka volno. Asi sis nevšiml, že u nás je pátek a v pondělí začínají svátky, tak jsme všem dali dlouhé volno... Jednu prosbu bych na tebe ale měl, strýčku.“

„Povídej.“

„Dali jsme volno i hlídačům. Můžeš s sebou vzít pár lidí navíc? Aby tady na nás dohlédli?“

„Ale samozřejmě... Všechno?“ zeptal se Altar, a když Marek přikývl, rozloučili se a Altar zrušil spojení. Dobré zprávy mu zvedly náladu.

Zdánlivě nevinný rozhovor signalizoval dosažení přelomových výsledků včetně nějakých neplánovaných. Univerzitě samozřejmě nic nesdělovali, stupeň jejího nadšení sloužil k určení důležitosti rozhovoru. Také žádost o lidi navíc znamenala, že někdo čmuchá kolem komplexu a hodilo by se pár robotů s detektory.

* * *

Altar, Magda, Lokran a tucet robotů v šedých overalech, nesoucích tašky a další věci, vystoupili z hvězdoletu a přestoupili do nákladního vrtulníku místní taxislužby. Po čtyřiceti minutách vrtulník přistál na zpevněné ploše poblíž ubytovny v poušti.

Bobin a Marek na ně čekali a vedli je k ubytovně. Než k ní došli, vrtulník se vznesl a vracel se na astroport. Všichni vešli do haly, roboty poslali s materiálem do skladů a Altar představil Magdu a Lokrana Bobinovi.

Roboti se vzápětí vrátili a Altar se obrátil na Marka:

„Jsou ti k dispozici. Potíže stále trvají?“

„Nevím. Detektory komplexu občas hlásí nějaký maskovaný objekt, který se pohybuje po okolí. Jenže nezanechává žádné stopy ani se za ním nepráší. Jestli jsou ti kluci řádně vybavení, ať se porozhlédnou. Děkuji.“

Lokran se otočil k robotům, upřesnil rozkaz a poslal je ven. Marek se ujal role hostitele. Oznámil jim, že dorazili právě včas k obědu, a ukázal na dveře vedle schodů, které vedly do jídelny. Ujistil je, že budou sami, protože tu není nikdo, ani kuchař. Protože proti půlhodince na vydechnutí nikdo neprotestoval, zavedl Marek návštěvu do pokojů, které byly od začátku vyhrazeny pro tuto příležitost.

Když se sešli v jídelně u jediného prostřeného stolu a Marek začal nosit na stůl, zeptala se Magda, kterou ta otázka tížila celou půlhodinu:

„Tos vařil ty, Marku?“

„Máš strach, teto?“ zasmál se Marek, „Neboj se, dělal to náš kuchař dneska ráno. Byl poslední, kdo odtud odjížděl.“

215

Oběd se blížil k závěru, když do jídelny vstoupil robot – ovšem bez overalu a s velkou černou šmouhou na obličeji a menšími po celém těle.

Koukali na něj jak na zjevení, dokud se robot nepostavil do pozoru před Lokranem.

„Pane, hlásím splnění rozkazu. Chytili jsme tajné robotické špionážní zařízení.“

„Proč jsi svlečený?“ zeptal se Lokran překvapeně.

„A od čeho jsi špinavý?“ rychle přidala Magda.

„Nechtěl jsem ho úplně zničit. Usoudil jsem, že bude dobré zneschopnit jeho obrazová čidla tím, že ho zabalím. A špinavý jsem od oleje, který na mě stříkl při rvačce."

Marek odložil příbor a zvedl se.

„Odvedu ho do dílny na konci chodby, měly by tam být vhodné nástroje.“

Lokran přikývl a otočil se na robota.

„Jdi s Markem. Odnes ten krám do dílny, a až se všichni sejdete, rozeberte ho a pokuste se dostat k jeho paměti – zjistěte, co ví, kdo ho poslal a jaký byl úkol... Ještě moment!“ zvolal, když se ve dveřích objevil další robot, „jeden půjde s námi, kdyby bylo potřeba s něčím pomoct.“

Špinavý robot odešel splnit rozkaz a ten, který do jídelny nakoukl, zůstal stát u dveří. Než se Marek vrátil, dojedli i ostatní a zvedli se k odchodu. Pět lidí a robot vyšli z jídelny, sestoupili do podzemí a po vyhrazeném chodníku v širokém tunelu šli k výzkumnému komplexu. Tunel sloužil pro dopravu nákladů do komplexu a běžně tu rejdily robotické vozíky. Teď tu však bylo hrobové ticho a kroky návštěvníků se rozléhaly jako ve strašidelném zámku. Robot různě natáčel a nakláněl hlavu a měl zaujatý výraz.

„Copak?“ zeptal se zvědavě Bobin.

„Žádné ohrožení, pane, jestli myslíte tohle. S mnohonásobnou ozvěnou jsem se ještě nesetkal. Víte, že nese informace o prostoru?“

„Ano, neobjevil jsi nic nového. Používáme to už od předminulého století v různých oborech.“

Mlčky dorazili na křižovatku, kde se tunel napojil na kruhový obchvat vnější zóny komplexu. Marek se ujal vedení a odbočil vpravo. Na Magdinu narážku na pochodové cvičení jen mávl do dálky.

„Ještě tak sto metrů, pohyb je zdravý.“

„Však jsem ti říkal, že si máš vzít boty bez podpatku,“ přisadil si Altar.

Marek se zvědavě podíval Magdě do obličeje. Zaznamenal, jak šlehla po svém muži pohledem, ale tvářila se neutrálně, a dokonce se začala usmívat. Marek si uvědomil, že ti dva určitě drží rekord v délce manželství.

Vážně se začal zabývat otázkou, jak to dělají, že se už dávno neporvali.

Znal spoustu manželství, kde by Altarova poznámka vedla k pořádné hádce. A to včetně toho mého, vzpomněl si na svou ženu a píchlo ho u srdce. Napadlo ho, že pravděpodobně to může fungovat jen tam, kde se 216
muž nestal na slovo poslouchajícím otrokem a žena rejpavé poznámky svého muže nebere jako projev neúcty. Kde muž i po sto letech dokáže ženě vyznat lásku. Ještě si uvědomil, že to musí platit také obráceně, a už došli k odbočce, nad níž visela cedule 'Střelnice'.

Přiložil dlaň k senzoru vedle širokých dveří a počítači komplexu sdělil:

"Pět osob a jeden robot."

"Osoby rozpoznány, robot identifikován," odpověděl počítač a dveře se zasunuly do stěny.

Dodatečné stavební práce spojily dvě buňky vnější zóny. Skupinka vstoupila do široké předsíně. Prostor vpravo byl rozdělen podélně na dvě části. Za vchodovými dveřmi byly široké protipožární dveře s nápisem

'Sklad munice' a dalšími cedulkami, varujícími před výbuchem, hořlavinami a radioaktivními materiály. Po několika krocích se jim otevřel pohled do druhé části – dlouhé chodby se dvěma střeleckými drahami, oddělené od předsíně širokým pultem, na němž ležely různé zbraně. Marek přistoupil k pultu a pokynul ostatním, aby přišli blíž. Ukázal na terč, který byl asi dva metry od pultu. Na pojezdu byla zavěšena velká černá krabice a až pod ní byl terč. Marek vysvětlil situaci:

„Terč není papírový, ale ocelový. Namaloval jsem ho na silný plech. Ta krabice je první zařízení naší výroby,“ usmál se a lehce kývl směrem k Bobinovi. „Je to zdroj a generátor silového pole. Chlubím se jím, protože při téhle velikosti je silnější než bezwingerské štíty.“

Altar ohromeně vydechl, Lokran se tvářil vyjeveně, Bobin se usmíval –
jen Magdu a robota to nechalo chladnými. Marek pokračoval.

„Mám ho takhle blízko, protože začneme důkazem, že pole je zapnuté.

Prosím, věnujte pozornost této zbrani. Na povrchu ji najdete těžko, pracně jsem ji odloupl ze stěny okružní chodby.“

Vzal do ruky černý kámen, první zbraň na pultu, a mrštil jím proti terči.

Kámen se odrazil od silového pole a spadl na podlahu. Marek se po očku podíval na robota, zda ocení vtip alespoň úsměvem jako lidé, ale ten se tvářil pořád stejně.

„Přeskočíme pár tisíc let a vyzkoušíme tuto pistoli z minulého století.

Vemte si prosím chrániče sluchu,“ mávl za sebe, kde u stěny byl stolek se sluchátky. Obrátil se na robota: „Ty nemusíš, očekávej nějakých sto šedesát decibelů.“

Než si všichni nasadili sluchátka a jedna Bobin podal i jemu, odjel Marek s terčem na dvacet metrů. Zvedl pistoli, odjistil, namířil a vystřelil.

Kulka se od silového pole kolem terče odrazila zpět a střetla se s polem, které se po průletu kulky vytvořilo před pultem. Pole zajiskřilo a všemi, až na Marka a robota, to cuklo. Marek zbraň zajistil a položil na pult. Sáhl po další zbrani, když se ozval nervózně Lokran.

„Moment... Robote, to sis neuvědomil nebezpečí? Že ses nepokusil nás 217
chránit?“

„Uvědomil, pane,“ odpověděl tázaný klidně, „ale zapomínáte, že vidím pohyb střely a také jsem zaznamenal vytvoření ochranného pole tři celé dvě desetiny milisekundy po průletu kulky.“

Lokran se zatvářil omluvně a pokýval hlavou. Marek mohl pokračovat.

„Můžete odložit chrániče... Toto je laserová puška pozemské výroby.

Prostřelí pole do síly dva.“

Výstřel způsobil jen nepatrné zajiskření ochranného pole. Marek pušku zajistil a odložil. Potom s heknutím zvedl z pultu asi třičtvrtěmetrovou rouru, podržel ji levou rukou a pravou ji uchopil za držadlo na konci. Přitom klidně vysvětloval:

„Tohle je kapesní dělo, jak mu říkají bezwingeři. Nejlepší, jaké jsem sehnal. V nejsilnějším impulsním režimu, kdy se na jeden výstřel nabijí celých dvanáct minut, prorazí pole síly čtyři a půl. Nám se tu nabíjí od časného rána.“

Zkontroloval indikátor nabití, palcem odjistil pojistku, zamířil a vystřelil.

Puls byl krátký a skoro neviditelný, ale po výstřelu zaduněla celá střelnice a trojitá ozvěna všechny ohlušila. Terči ani zdroji se nic nestalo, jen chvíli tancovaly v zavěšení.

„Tak nám prozraď sílu toho pole,“ naléhal Altar.

„Devět, devět a půl, strýčku.“

„To jsi měl říct rovnou, a ne nás takhle napínat,“ ukázal Altar na zbraně na pultu, „Hned by nám bylo jasné, že žádná z těch zbraní nemá dost energie, aby takové pole překonala."

„Dopřej mi tu radost, strýčku. Pro tebe bude překvapení větší a teta alespoň uvidí ten rozdíl,“ otočil se Marek na Magdu a usmál se. Vyzval je, aby se posadili na sedačku u zdi a sám vešel do skladu. Zvedl válec, který měl na podlaze hned za dveřmi a připomínal bezwingerské dělo. Vrátil se s ním k pultu, postavil se čelem k ostatním a válec zvedl do výše pasu.

Hned dal ale ruce dolů a hlasitě si odfoukl.

„Tohle je zbraň naší výroby... Jen je hrozně těžká.“ Znova ji zvedl, otočil se a položil ji na střelecký pult, který Bobin mezitím vyklidil. Chvíli něco na zbrani kutil. Pak se otočil zpět, zvedl pravou ruku do výše očí a mezi palcem a ukazovákem držel šedostříbrný předmět.

„Tohle je kulička z ložiska o velikosti deset milimetrů. To je projektil, který projde štítem a roztrhne terč. Pevně doufám, že to generátor přežije, protože další nemáme.“

Když viděl Altarův pochybovačný výraz, přendal si kuličku do levé ruky, pravou sáhl do kapsy a vytáhl malou krabičku s tlačítky. Otočil se, napřáhl ruku s ovladačem k terči, držel jedno tlačítko a vysvětloval:

„Abyste věděli, nastavil jsem pole kolem terče na maximum. Podle standardní stupnice je to dvanáctka. Teď vrátím kuličku do komory...

218
komoru zavřu... odjistím, namířím a pálím."

A terč se neskutečně tiše rozpadl na několik částí, které zůstaly lapené v silovém poli, které ho mělo chránit. Všichni zírali na Marka, který se s úsměvem od ucha k uchu otočil k nim, a nevěřili vlastním očím.

Že je robot, bylo jasné hned, jak promluvil:

„Spočítal jsem, že na proražení pole třídy dvanáct by bylo potřeba devadesát jeden gigawatt energie. Ve vaší zbrani nemáte ani stotisícinu.

Navíc je jasné, že pokoušet se o to hmotným předmětem je totální nesmysl!“

„Tak už nám prozraď, jak to funguje!“ přidal se také Altar.

„Než budu vysvětlovat, přidám ještě jeden 'totální nesmysl'. To co jste teď viděli s terčem, by se stalo i bezwingerskému hvězdoletu nejvyšší třídy.

Stačila by na to dvakrát větší zbraň s trošku větším zdrojem. Myslím, že po cíleném vývoji by pořád byla přenosná...“

Zhluboka se nadechl a pokračoval:

„Přiznávám, že to celé je pouťový výstup – síla ochranného pole nemá na tuto zbraň vliv. To proto, že energie se nespotřebovává na překonání pole, ale na přenos projektilu přes čtvrtý rozměr. A cílový objekt neničí energií nárazu, ale tím, že se zhmotní uvnitř něj. Působící síly, byť na atomární úrovni, jsou takové, že se roztrhne jakýkoliv materiál. Plášť hvězdoletu, není-li v klidu, je už tak dost namáhán a několikacentimetrový objekt způsobí v plášti takovou trhlinu, že se stroj rozpadne.“

„To je zajímavý vedlejší produkt vývoje,“ uznal Altar, „Ještě by mě zajímaly dvě věci: jak jste k tomu došli a jaká je proti tomu obrana?“

„V podstatě jsme se tomu nemohli vyhnout. Běžně se vzduchem pohybujeme, a protože je řídký, nemáme s tím problém. Ale pro cestovatele, který se má vrátit z cesty, je vzduch hmota, kterou je třeba rozevřít, rozhrnout, aby se měl kde zhmotnit. Ve vzduchu se nic nestane, ale pevná látka se roztrhne. To je také odpověď na druhou otázku – žádná obrana proti tomu neexistuje, protože se nerozestupují molekuly materiálu, ale prostor na úrovni kvant.“

Jediný Altar byl se vším dostatečně obeznámen, aby si uvědomil dopad takového prostředku ničení. Dokázal si představit, jak se taková kulička zhmotní v organismu a pak exploduje nebo vyplaví kyselinu. Chtějí snad rozpoutat krveprolití? Ne to určitě ne... Z tohoto hlediska bude stroj času elegantní a nekrvavé řešení.

„Co tam máte dál?“ zeptal se zvědavě, když Marek nesl svou zbraň zpět do skladu. Marek vešel dovnitř a zbraň položil na podlahu. Zvedl se, šel zpět a přitom si na pravou ruku nasazoval asi deset centimetrů širokou manžetu. Opřel se zády o střelecký pult, natáhl ruku svisle dolů a ukázal všem, že si nasadil nějaké elektronické zařízení. Bobin zavřel sklad a nesl evidentně těžký modrý batoh a žlutou koupací čepici. Pomohl s batohem 219

Markovi na záda a visící svazek drátů připojil k manžetě. Marek vytáhl z čepice gumové rukavice a nasadil si je. Pak si natáhl tu gumovou hrůzu na hlavu a ohradil se.

„To, že vypadám jako potápěč bez šnorchlu, neznamená, že se mi budete smát! Všechno má svůj účel... Dalším problémem cestovatele je vymezení prostoru, který se s ním má přesunout. Ideální je způsob, který se osvědčil u hvězdoletů – energetická bariéra. Proto mám gumovou čepici, gumové rukavice a gumové podrážky. Ani my jsme nepřišli na lepší řešení nebezpečí popálení člověka uvnitř. Pole tedy není jako oblek, který člověka kopíruje, ale má tvar vřetena: nad hlavou je pár centimetrů mezera, dole se dotýká země pod podrážkami bot a kolem pasu je dost místa na pohyb rukou. Jak možná víte, pole z jednoho zdroje lze vytvořit jedině tak, že je uzavřené. K člověku v poli nelze tedy proniknout ani od země, což ale způsobuje další nevyřešený problém – nelze chodit, protože to připomíná pohyb v nafukovacím balónu. Pro naše účely to je dostatečné. A teď pozor, nepřibližovat se!“

Marek stiskl několik tlačítek na manžetě a vzduch se kolem něho zavlnil.

„Jak slyšíte, je nejslabší pole průchozí pro zvuk – jenže i pro vzduch. To znamená, že cestovatel by se ve čtvrtém rozměru prakticky ihned začal dusit. Navíc by byl po zhmotnění ohrožen tlakovou vlnou, když by se okolní vzduch tlačil dovnitř. Ovšem naše pole je trochu jiné. Naučili jsme se něco, co neumí ani bezwingeři – náš generátor vytváří několik fázově posunutých silových štítů stejného tvaru. Protože ale fáze není stabilní – a tu nestabilitu jsme ještě podpořili –, dojde k tomu, že štít bude pro vzduch neprůchozí.“

Opět se dotkl manžety a pole získalo mléčný nádech. Promluvil, ale jeho hlas byl sotva slyšitelný:

„Teď generuje dvě fáze. Postupně budu přidávat, dokáže jich vytvořit šest.“

Pole houstlo, až připomínalo vyleštěné vejce natažené katem na skřipec. Po chvíli Marek pole vypnul a přistoupil k praktické ukázce:

„Problém se vzduchem je hlavní důvod, proč můžeme zůstat ve čtvrtém rozměru jen deset minut. Samozřejmě by stačil dýchací přístroj nebo regenerátor. Dovolte, abych vám předvedl teleportaci prakticky. Sice bezwingerští bojovníci to umí bez přídavných zařízení, ale zase netuší, jak to funguje. Víš, teto,“ zareagoval na Magdin údiv, „oni zkopírovali samotný orgán od jiné rasy, ale nezkoumali, jak to funguje. Takže vím, že nemohou zůstat v nadprostoru jako my. Stejně je to se schopností přesunu na nové místo bez toho, že by se zhmotnili uvnitř nějaké hmoty. Ten jejich 'dálkový vhled' nám je k ničemu, protože ho umí jen používat, ale jak funguje, netuší ani majitelé tohoto orgánu. Požádám jednoho dobrovolníka, aby, až zmizím, otevřel dveře do skladu.“

220

Spočinul pohledem na robotovi, který stál u stěny vedle lavice, kam se posadili lidé. „Ale otevři ty dveře hodně, aby ostatní viděli taky, že tam jsem,“ ještě dodal a stiskl tlačítko.

Tentokráte se kolem Marka rovnou vytvořilo neprostupné pole a vzápětí zmizelo i s ním. Robot přišel ke dveřím do skladu a otevřel je dokořán.

Marek stál za nimi a vítězně se usmíval. Pak stiskl tlačítko a opět zmizel.

Robot držel dveře skladu otevřené a otočil se do místnosti.

Ale Marek se neobjevil. Robot nevěděl, co dělat. Viděl několik zmizení a objevení se bezwingerů a bral to jako jejich přirozenou vlastnost. O tom, že by se jim zhmotnění nemuselo povést, nikdy nepřemýšlel. Pozorně Marka poslouchal a teď se bál pohnout, protože nevěděl, kde se Marek zhmotní, a měl obavy, že by byl zničen jako ten terč, kdyby se to stalo uvnitř něj. Vtom někdo zaťukal na vchodové dveře a všemi to cuklo.

Vzápětí se dveře otevřely a Marek byl za nimi.

Vešel dovnitř a začal si teleportační zařízení sundávat. Pak je odložil do skladu a dveře zavřel. Otočil se k Altarovi a s úsměvem řekl:

„To je všechno, strýčku. Ukázali jsme ti věci, které jsou na půl cesty ke konečnému produktu. Takže odhaduji, že do roka budeme hotovi.“

* * *

Jednoho krásného dne bylo skutečně hotovo.

Marek, Bobin, Altar a Magda byli jediní, kdo znal celou pravdu – stroj času je funkční a připravený k použití. Univerzita dostala své vynálezy a strategický plán jejich využití, jak jej předložil Altar grantové komisi, byl s drobnými aktualizacemi přijat. Výzkumný komplex v poušti byl restartován a předán univerzitě. Incident se špionážním robotem zůstal bez odezvy, ať ho vyslal kdokoliv.

Všichni výše jmenovaní teď stáli u hvězdoletu, připraveného k odletu na Karesti tři. Loučení bylo krátké, většinu již dříve a několikrát probrali.

Hlavně se zpracoval palubní deník NUPAČe s přesným určením času a místa, kdy a kde by se měl Marek zhmotnit. Byl vybrán okamžik, kdy posádka na můstku přestála přemazání paměti po zabití bezwingera Kachase a vzpamatovávala se. Bobin vyjádřil obavy z návratu před tuto událost, protože by se dvě změny budoucnosti překrývaly. Tvrdil, že by to mohlo připomínat splašenou reakci koně, kterého jeden člověk táhne vlevo a druhý vpravo.

„Pokud něco nevyjde, poznáš to jako první, strýčku... Ale teď už půjdeme.“

Marek podal Altarovi ruku a ještě jednou zkontroloval, že má figurku 221
ptáka s sebou. Povzbudivě se usmál na Magdu, lehce poplácal Bobina po rameni a nastoupili spolu do lodi.

* * *

Karel informoval ministra bádání3 o ohledání mimozemského bunkru.

Potom se objevil druhý NUPAČ a po něm i bezwinger, který opět havaroval.

Karel z budoucnosti bezwingera střelil do hvězdy a posádka NUPAČE si prožila útok časoprostorových sil...

Kasim se po té ráně pracně zvedl, posadil se do svého křesla a přelétl můstek očima. Každý to snášel jinak, ale všichni hekali, drželi se za hlavu nebo si protírali oči. V tu chvíli se neudržel a také si promnul oči. Ale úkaz nezmizel – před telestěnou se objevil stříbrný šišoid.

„Neši, ochranku!“ vykřikl Karel, který to také spatřil.

Než na můstek vběhli dva ozbrojení roboti, objekt změnil barvu a uvnitř byly vidět obrysy postavy. Postupně bylo zřejmé, že se jedná o silové pole, protože člověk uvnitř byl stále zřetelnější. Také pro něho bylo silové pole průhledné a on viděl, že na něj míří ochranka dvěma pořádnými kanóny.

Ukazovákem levé ruky se několikrát dotkl zařízení na pravé a pak opatrně zvedl ruce do výše hlavy. Evidentně se snažil nedotknout se silového pole.

Pole mizelo mnohem rychleji než předtím, a když se vypnulo úplně, člověk v lehkém skafandru s průhlednou přílbou zvedl ruce nad hlavu a řekl:

„Jmenuji se Marek Pathfinder a přicházím v míru... Můžete ty zbraně sklonit, prosím.“

+ + +

3

Význačný bod časoprostoru – potřetí.

222

Část IV.

Příčiny a následky

223

OBSAH

Kapitola 4.1 Bojový plán

strana 225

Na Doře se zachránění mimozemšťané brzy probírají k životu. Nejprve moscar a po něm velud vypráví o tom, jak se jejich rasy dostaly do područí bezwingerů. Postupně se rodí bojový plán.

Kapitola 4.2 Tady straším já!

strana 243

Bezwingerská loď se blíží! Protože přímý střet nepřichází v úvahu, je třeba se uchýlit k divadýlku. Kolik plánů je třeba připravit, aby se alespoň jeden přiblížil realitě? Lidi a moscary čeká těžký boj.

Kapitola 4.3 Třetí planeta
strana 264

Počtvrté se dostáváme do význačného bodu časoprostoru. Tato kapitola jím začíná, protože další hnětení příčinnosti již nebude. Humanitární mise skončí a Karel se vydává na Zemi. Jaká překvapení tam asi vyšťourá?

224

4.1 Bojový plán

Na třetí planetě v soustavě Karestie se zase dějí divoké věci!

Karel pozoroval Marka, který tam stál s rukama nad hlavou, a zvažoval míru nebezpečí. Pak rozhodl:

„Ochranko – krok zpět! A vy – ruce dolů a pokračujte."

„Pocházím z budoucnosti, rok 2169. Druhý Tichý před chvilkou spálil Kachase – vím, že to bylo jediné řešení, ale výsledek to nezměnilo.

Bezwingeři totiž věděli, kam letěl, a objevili Karesti , zničili ji a pak nakazili obyvatele Země několika chorobami z federace. V mé době je lidstvo součástí jejich federace, na Zemi žije necelých tři sta milionů lidí a pár set bezwingerů...

Altar Newman padesát let sestavoval plán, kterým současný neudržitelný stav dotáhneme do konce ve prospěch lidí. Sice bezwingeři budou pořád nebezpečím, ale jejich federace bude menší a jejich vojáci nebudou nezničitelní."

Posádka nevěřila vlastním uším. První se probral Karel:

„Mluvíte o míru, ale záříte jako Černobyl!“

„Nevím, kdo nebo co je Černobyl, ale tohle záření je známka toho, že pocházím z jiné časové roviny. Bylo pro nás překvapením, protože z našich rovnic něco takového nevyplývalo. Odstranit se nám ho nepodařilo, ale protože není nebezpečné a funkci časostroje neovlivňuje, ignorujte ho.“

„Není nebezpečné, ale raději máte skafandr,“ prohlásil ironicky Karel.

„Ten není kvůli tomu – záření vzniká na úrovni elementárních částic,“
vysvětlil Marek a zakřenil se, „zářil bych i nahý. Skafandr mě chrání před osobním silovým polem, bez kterého ale časostroj nefunguje. A především chrání vás před nemocemi mé doby... Máme tři týdny na to, abychom sestavili bojový plán na základě informací, které získáme od mimozemšťanů, jež zanedlouho roboti dopraví na ošetřovnu.“

„Ta průhledná přilba – to je ve vaší době módní?“

„Ne. Nepřináší žádný užitek a při napadení laserem je i nebezpečná. Já 225
jsem ji ale použil proto, že můj vzhled je součástí mé identifikace.“

„No jo,“ připustil Karel, „zdáte se mi povědomý.“ Vstal, obešel řídicí pult, přistoupil na metr k Markovi a podrobně si ho prohlížel. Pak odeslal ochranku pryč a zeptal se:

„Jste snad mé starší já?“

„Jsem váš syn.“

Prohlášení zapůsobilo jako bomba. Avšak reakce otce byla předem jasná – na sekundu byl zaskočen, ale pak se usmál a s ledovým klidem prohlásil: „Nemám syna... A pochybuju, že by Katka chtěla přivést dítě do světa zničeného bezwingery!“

„Podobá se to pohádce o králi, který byl na cestách a nevěděl, že se mu doma narodila dcera. Věř mi, otče, že se právě v těchto chvílích Kateřina dovídá, že je v jiném stavu.“

„Ano, seš mi podobný, ale ještě to nemusí znamenat, že jsi můj potomek. Co tam máš dál?“

„Až budeme na Doře a odeberete mi DNA, bude to jednoznačné... Ještě tady mám vydezinfikovaného ptáka.“

Marek sáhl do kapsy a vyndal figurku. Podal ji Karlovi, který ji váhavě převzal.

„Naše dnešní setkání jsi naplánoval ty a k dopisu jsi přiložil tuhle sošku.“

„Ano, poznávám ji. Tu svou jsem ale dlouho neviděl a nemám ji zde.

Porovnám je až na Doře.“

„Poslouchejte mě všichni,“ zvýšil Marek hlas, „když se dotknou dva exempláře stejné hmoty ze dvou časových rovin, dojde k jejich anihilaci přesně podle Einsteinova vzorce. Za tuhle znalost jsme zaplatili třemi lidskými životy a dvouměsíčním zdržením vývoje.“

„Děkuji za upozornění... Takže kromě své podoby a DNA se nemůžeš nijak prokázat?“

„Ne... Chápu, že se ti to nelíbí, ale v padesáti budeš vypadat jako já.“

Karel se na syna zamračil a Marek sklopil oči.

„Takhle se s otcem nemluví,“ prohlásil Karel výchovným tónem. Výtka Marka překvapila a zaraženě zvedl oči. Když ale viděl Karlův výraz, neudržel se. Otec a syn se začali hlasitě smát.

„Tichý ve dvojím vydání – to nám ještě scházelo,“ zabručela Edita.

Marek se přestal smát a zkoumavě si Editu změřil.

„Edita Sulenová, nemýlím-li se.“

„Ano,“ odpověděla překvapeně.

„Na Sulenovou si dej pozor, otče! Klame tělem a přetvařuje se.

Historické záznamy ukázaly, že je...“

„Marku!“ okřikl ho Karel, „Raději mlč! Přece se chystáme budoucnost změnit... A lékařku potřebujeme. Ať je Edita, jaká chce, je platným členem 226
týmu.“

„Nejde o to, jaká je, ale pro...“ chtěl Marek informovat Karla, ale ten zamračeně zakroutil hlavou, a tak Marek ztichl uprostřed věty. Také si totiž uvědomil, že když uspěje, budoucnost bude opravdu jiná. Znova se obrátil k Editě a klidným hlasem ji vyzval:

„Slečno Sulenová, pojďte sem, prosím... Oh, nebojte, chci vám jen dát informace pro léčení moscara – té okaté chobotnice... A taky veluda – to je ten rohatý... Tati, předej jí to.“

„I na tenhle krystal dejte pozor – je identický s některým krystalem zde na lodi nebo na Doře. Musel jsem ho použít, protože jiný, kompatibilní s dnešními systémy, jsem nenašel. Věřte mi, že é se rovná em cé na druhou funguje spolehlivě a zabilo by nás to.“

* * *

NUPAČ se vynořil ze subprostoru a desetinou rychlosti světla zamířil k Doře. NSH přijal signál z kolonie a informoval kapitána:

„Pane, podle časové značky jsme odtud odletěli před osmi minutami.“

„Jejda,“ cuklo to Karlem, „to bylo o fous! Na tu zpropadenou srážku jsem zapomněl!“

NSH zavolal centrálu na planetě. Altara, který se před malou chvílí ponořil do práce, vyrušila operátorka. Altar chtěl proti vyrušení protestovat, ale když dívku uviděl, nic neřekl – byla bledá, ruce nad pultem se jí třásly a trochu se zadrhávala.

„Pane, volá vás kapitán Tichý... z hvězdoletu NUPAČ... Asi se zbláznil!“

Altar se zamračil a gestem souhlasil se spojením. A skutečně, byl to Tichý a tvářil se vítězně.

„Co se stalo, že jste zpět?“ zeptal se Altar v očekávání problémů.

„Pane, vyslechněte mě a nepřerušujte, prosím.“

"Poslouchám."

"Podle vašeho příkazu jsme vyhledali toulavou planetu, ale přiletěli jsme ve chvíli srážky. Byla to taková pecka, že nás to odhodilo do subprostoru a vrátilo v čase. Dodávku na Karesti jsme doručili a vracíme se. Chtěl jste, abysme se vrátili s něčím zajímavým – a to se stalo. Sonda kolonie objevila podivnou stavbu na třetí planetě a přitom byla zaznamenána. Ten bunkr informoval své stavitele a ti se přiletěli podívat. Havarovali a my je zachránili! Přikažte, prosím, ošetřovně, ať připraví oddělení s vlastní atmosférou – máme na palubě dva mimozemské tvory. Také jsme vyvrátili jistou fyzikální teorii."

„Mimozemšťani??? Jakou teori ?“

227

„Je to vážně šílené, pane! Raději vám to sdělím osobně. O jednoho mimozemšťana jsme přišli, ale máme o jednoho člověka víc. Přivedu ho s sebou. Připravte se na pořádné překvapení!“

* * *

I jinak klidný Altar jen valil oči. Nejprve vyprávěl Karel a po něm Marek.

Altar zavolal zdravotníka a ten odebral Markovi krev. Než zodpověděl množství doplňujících otázek, ozvala se doktorka Stetová:

„Dobrý den. Mám dvě oznámení – Marek je prokazatelně synem manželů Tichých. A díky jeho informacím se oba mimozemšťané probrali a jsou schopni komunikace.“

„Děkuji,“ usmál se Altar, „ještě mi řekněte jednu věc – byla za vámi paní Tichá?“

„Jako jestli je těhotná? Ano, bude to kluk!“ konstatovala s notnou dávkou ironie a provokativně se usmála: „Blahopřeji, pane Tichý.“

Altar zrušil spojení a obrátil se na Marka.

„Teď by mě zajímala jiná věc – jak se s těmi mimozemšťany domluvíme? Máte s sebou nějaký slovník nebo tlumočníka?“

„To nebude žádný problém – oba jsou telepati a naši řeč se naučí za pět minut.“

„Nechápu. Tady nic nenajdou,“ protestoval Karel a ukázal si na hlavu.

„A nekřeň se tak – však víš, jak to myslím!“

„Ale tady jo,“ usmál se Marek a zaťukal si na přilbu, „mám tam nejen slovník, ale také mluvnická pravidla. Tři tisíce základních slov a jejich bezwingerský překlad.“

„Tak do toho,“ zvedl se Altar a všichni tři vyrazili na ošetřovnu.

* * *

Editě se paměťový krystal od Marka takříkajíc zadřel za nehty.

Zatímco se Marek vybavoval s Altarem, sedla si Edita ve svém bytě před počítač, krystal vložila do mechaniky a zjistila si výrobní číslo, které nešlo smazat ani změnit. Číslo si opsala, protože podle něj chtěla najít originální, tedy současný, krystal. Když se jí to podaří, bude veselo!

Dora měla centrální evidenci materiálu a Altarovi zásobovači byli nejpečlivější v Galaxii. Naštěstí až na ta hesla. Edita už dávno nasadila do sítě Dory čmuchací program, který jí teď umožnil napíchnout sklad a archiv výdeje materiálu a podle výrobního čísla vyhledat paměťový krystal. A tak 228
za necelou minutu věděla, že daný krystal je ještě na skladě, což je ideální stav – nemusí ho někde hledat či někomu krást!

* * *

Na ošetřovně se Marek postavil k průhledné plastové stěně, která vydělila z ošetřovny hermetický prostor s malou přechodovou komorou. Tam, každá na lůžku v jednom rohu, ležely bytosti, které byly pro Marka běžné, ale Karel a Altar jen zírali.

Dobrý den, oslovil v myšlenkách Marek mimozemšťany v řeči bezwingerské federace, z nás tří jsem ten uprostřed. V této civilizaci se píše rok 2108. Rok je doba oběhu planety Země, odkud lidé pocházejí, kolem její hvězdy. Náš rok je skoro stejně dlouhý jako rok bezwingerů. Já se jmenuji Marek a přišel jsem z budoucnosti, z roku 2169. To vysvětluje, proč umím vaši řeč – bezwingeři nás zahrnuli do své federace. Přitom nás ale většinu zabily jejich zmutované nemoci.

Dobrý den i tobě, odpověděl moscar za oba, děkujeme, že jste nás zbavili toho otrokáře! Co jste s ním udělali?

Střelili ho do hvězdy, u níž jste havarovali. K tomu vám musím ale něco vysvětlit. Znovu chci upozornit, že pocházím z doby bezwingerů – umím komunikovat s telepaty, přestože sám jím nejsem. Informace, které vám chci předat, jsou v bloku, který vám otevřu. Jen vás chci požádat o jemnost: ani s výcvikem nezvládnu intenzitu tři, normálního člověka poškodí už stupeň dva. Měli byste také vědět, že individualita je u nás ceněna mnohonásobně více než ve vašich civilizacích a za poškození jedince jsou nejvyšší tresty.

Musíte postupovat velmi jemně! Tak pozor, otvírám sektor!

Mimozemšťané si stáhli připravené strukturované informace během jediné sekundy a chvíli je studovali. Dozvěděli se tak o Leónovi a zatím marné snaze lidí bezwingery usměrnit.

Teď jsem si uvědomil, že jsme se nepředstavili – já se jmenuju Azuz a rohatý je Feroz... Co dál? ozval se Markovi moscar.

Mám připravený popis jazyka. Je to jediná možnost pro dosažení komunikace, protože vy se dokážete naučit cizí jazyk tisíckrát rychleji než člověk. A protože bezwingeři budou za chvíli Kachase hledat, je času opravdu málo. Připravte se prosím – otvírám jazykový koutek.

Nyní stahování trvalo trochu déle a Marek řekl nahlas:

„Chobotnice se jmenuje Azuz, rohatý se jmenuje Feroz. Předal jsem jim informace o dosavadních dvou prohrách s bezwingery. Teď si z mého mozku stáhli slovník a mluvnická pravidla.“

229

Altar byl zvědavý:

„U nich to chápu. Můžeš nám ale vysvětlit, jak jsi dostal potřebné informace do mozku ty?“

„Technickým zařízením. Bezwingeři jsou také telepati, a protože jsme zjistili, že jsou nepodplatitelní, používáme je jako komisaře. Je-li třeba podat rychle velké množství informací, je vhodné si je připravit předem a telepatovi je zpřístupnit. Bezwingeři považují telepati za hlavní strategickou výhodu a tajemství velmi přísně střeží. Nakonec se nechali přesvědčit a zkonstruovali pro lidi poměrně inteligentní přístroj, který vložení informací umožní. V podstatě psychický induktor.

Vyšší verze tohoto přístroje je pak pro lidi, kteří po jistém výcviku dokážou zóny s informacemi otvírat a zavírat. Lze tak dostat do mozku spoustu znalostí, které mají dokonce nižší vybavovací dobu než informace uložené běžnými metodami učení. Patřím mezi oněch čtyřicet procent lidí, kteří k tomu mají vlohy. Pro bezwingery je to pořád bezpečné – žádný člověk nedokáže bezwingerskému bojovníku zabránit v přístupu k čemukoliv ve svém mozku. Taky moscar či velud by se násilím k tomu dostali, ale asi by mi při tom spálili půlku neuronů... Vždycky je to trochu risk, ale moscarové a veludi jsou zapřisáhlí pacifisti a psychicky nejstabilnější rasy. Není ale –" zmlkl uprostřed věty, protože mu moscar signalizoval, že jsou připraveni.

Jste vážně rychlí! Dovolte, abych vás seznámil s lidmi, kteří figurují v předaných informacích.

Marek promluvil nahlas: „Majitel této kolonie, pan Altar Newman... Můj otec, kapitán Karel Tichý... Prosím, seznamte se."

Dobrý den, kapitáne, ozval se Karlovi v hlavě vysoký hlásek, který protahoval slova, odpověď si stačí myslet, já si ji přečtu. Jsem ten čtyřoký.

Děkuji, že jste nás zachránil.

Neděkujte mi, protože mi připadá, že jsem vláčen událostmi, na které mám jen malý vliv...

Tak to jsme dva, kapitáne, zaznamenal Karel něco jako smích. Nato se mu v hlavě rozezněl hluboký a lehce huhňavý hlas druhého mimozemšťana.

Dobrý den, pane Tichý. Je to určení pohlaví správně?

Je správně, ale klidně mi říkejte kapitáne...

Teď mi dovolte vyřešit ještě několik praktických věcí, vzal si zase Marek slovo, Uvědomte si prosím, že lidé nemají stoprocentní odolnost před nemocemi jako vy nebo bezwingeři. Tohle nám příroda odepřela. Některé nemoci ve federaci jsou pro nás téměř totálně smrtelné. Otevřeně vám říkám, že nemáme žádné zařízení, kterým bychom vás mohli uvěznit.

230

Nezbývá mi, než poprosit, abyste neopouštěli hermetickou místnost, kterou vám přidělíme. Odebereme vám míry a do dvou dní vám vyrobíme tlakový oblek. Ještě mi řekněte – chcete být spolu v jedné místnosti, nebo chcete každý svou?

Odpověď přišla obratem: společnou.

* * *

Edita si ze skladu vyzvedla paměťový krystal se správným výrobním číslem a vrátila se do svého bytu.

V kuchyni vzala úzkou sklenici se silným dnem a postavila ji na stůl. Pak z lednice vyndala tvořítko na led a vyklepla ledovou kostku do sklenice. Na led položila paměťový krystal a na něj ozdobný magnet z lednice jako závaží. Změřila si čas do úplného roztátí ledu. Byla spokojená – osmnáct minut. Sklenici, oba krystaly i magnet strčila do mrazáku k ledu – zchlazení oddálí čas exploze ještě o pár minut.

Celé odpoledne totiž přemýšlela, z čeho vyrobit časovač pro svou atomovou bombu. Několikrát zalitovala, že Dora má tak dokonalé zabezpečení, a pokus propašovat sem jakékoliv výbušniny či materiály na jejich výrobu byl předem odsouzen k nezdaru. Příležitost, která se jí naskytla, jí umožní nejen splnit úkol, ale docílit i věci, které se zatím jiné agentce nepodařily – vážně poškodit největší koloni a jejího namyšleného tvůrce.

To, že přitom zahyne i Tichý a oba jeho synové, brala jako bonus. I přes necitelnost, získanou výcvikem, zalitovala smrti mimozemšťanů. Hned jí ale došlo, že když zabrání Tichému v návratu v čase, navštíví Zemi brzy tolik mimozemšťanů, že to její čin vykompenzuje. Z Markova popisu událostí si nic nedělala – když bude Tichý mrtvý, nebudou mít návštěvníci důvod k útoku. Nějak už se s nimi dohodnou...

Usedla ke svému počítači a dala se do počítání: dva paměťové krystaly po čtyřech gramech, druhá mocnina rychlosti světla v metrech za sekundu, celkem 719 terajoulů. Hodnota jí nic neřekla, a tak si vyhledala informace o bombě svržené na Hirošimu. Zůstala zírat – osm gramů hmoty vyzáří při anihilaci třináctkrát víc energie než první atomovka!

To je příliš! Co s tím???

* * *

Blížila se třetí hodina ranní a Marek spal na gauči ve svém hermetickém pokoji. Gauč byl úzký a Marek po telepatickém zvolání moscara sebou cukl tak, že spadl. Než domyslel kletbu, uvědomil si moscarovo volání.

231

Ihned vstávej, jde nám o život! Vem si skafandr, chci tě navštívit.

Klidně pojď hned, jsem očkovaný. Ten skafandr mám kvůli současníkům.

Bíle se zablesklo a Azuz se zhmotnil kousek od stolku.

Kolik máme času? reagoval oslněný Marek v myšlenkách a rychle si natahoval lehký skafandr.

Nejméně dvacet minut, ale časovač už běží a mohlo by se to zvrtnout.

Co nám hrozí?

Atomový výbuch. Anihilace tvého paměťového krystalu.

Kdo a kde?

Edita. U ní v bytě.

Nevím, kde to je... Vzbudím svého otce, ten to určitě ví!

V kuchyni na stole má sklenici a v ní tvůj a současný krystal a mezi nimi kostka ledu.

Jak to víš? A kde je Edita teď?

Od ní – celou dobu se toulám po hlavách lidí. Je na cestě k astroportu.

Chce odletět servisní lodí. Když dovolíš, chci se o ni postarat.

Co s ní jako chceš udělat?

Trochu se pobavím. Pak bude potřeba vydezinfikovat přechodovou komoru servisní lodi.

Marek mezitím došel ke komunikátoru na stěně a počítačový systém kolonie požádal o spojení. Jen přilba mu plandala na zádech. Bez úvodu zvolal:

„Tati, Edita našla současný krystal odpovídající tomu, co jsem jí dal, a vyrobila bombu. Je u ní v bytě. Na stole v kuchyni ve sklenici. Jako časovač použila led. Máme už jen patnáct minut. Azuz se o Editu postará, ale tu bombu musíš zrušit ty! A tati – žádný hlasitý poplach, ať to Editu nevyprovokuje.“

Tichý jen vykřikl: „Jasně, jsem tam za osm minut, znám zkratky!“ a za třicet sekund vybíhal polonahý z bytu.

Katka, vzbuzená komunikátorem a vyděšená několika úsečnými větami svého muže, ve kterém se probudil velitel, volala Altarovi a ten informoval bezpečnostní službu. Všechno pěkně v tichosti...

* * *

Karel vběhl do ubikací posádek dálkových lodí a po schodišti seběhl o patro níž. Zpomalil a odbočil vpravo.

A vtom spatřil tu horu svalů – hlídkovala před číslem osmnáct. Hmm, 232
budou potíže... Zastavil pět kroků před metrákem v trenkách a tílku a s účesem à la rozkopnutý drn. Předklonil se, ale borce nepustil z očí.

Opřel se rukama o kolena a snažil se vydýchat. Mastodont ho chvíli zvědavě pozoroval, pak těžce udělal krok vpřed a hlubokým hlasem se ujistil:

„Pan Tichý?“

„Asi jo...“

„Pan Newman mě vzbudil s tím, že vám mám otevřít... Montoval jsem tady všechny dveře, vím, jak na ně... Klíč tedy nemáte?“

„Ne.“

„Žádný problém,“ usmál se dveřník, otočil se na patě, zvedl levou nohu a po krátkém zaměření mocným kopancem uvolnil vchod. K tomu připojil komentář:

„Kdepak, na mou levačku nedám dopustit.“

„Díky,“ narovnal se Karel a vběhl do bytu. Nemusel se orientovat, všechny byly stejné. V kuchyni skutečně stála úzká sklenice a v ní dva paměťové krystaly. Spodní byl již pod vodou a z kostky ledu zbývala asi třetina.

„Moment, pane Tichý. Pan Newman mi také přikázal, abych udělal dokumentaci pro soud,“ ozval se dveřník a vyfotil si kuchyň, stůl s bombou a její detail.

Karel cestou promyslel další postup a teď šel najisto. Otevřel šuplík s příbory a našel lžičku s dlouhým držadlem. Bez potíží vytáhl horní krystal a dal si ho kapsy u tepláků. Nad dřezem pak otočil skleničku vzhůru dnem a zachytil druhý krystal do ruky. Přistoupil ke komunikátoru na zdi, a když ho systém spojil s Markem, řekl jen:

„Problém je vyřešen.“

* * *

Edita kráčela chodbou obtáčející astroport – svižně, ale nijak nervózně.

Tři servisní lodě, malé hvězdolety pro lety k zařízením kolonie rozesetým po planetách Altarovy hvězdné soustavy, byly na okraji astroportu a nebyly hlídané roboty jako hvězdolety v samostatných hangárech. Východ hlídal jeden člověk. Proto zvolila k akci třetí hodinu ranní. Překvapí ho a snadno přemůže.

Nakonec se rozhodla pro toto řešení, protože nepřišla na způsob, jak krystaly zmenšit. Navíc nebylo jisté, zda by potom anihilace vůbec proběhla. Počet mrtvých neřešila. I tak nejméně polovina kolonie přežije, protože se větší část energie exploze vyzáří do vesmíru. Původně chtěla na Doře zůstat, ale za daných okolností to nešlo. Nejméně hlídaná servisní 233
loď je dostatečná – stačí vědět, jak donutit počítač, aby zrušil blokádu vstupu do subprostoru.

Blížila se ke dveřím vnitřní přechodové komory, když se to stalo.

Upadla. Prostě jen tak zavadila špičkou levé boty o patu pravé boty.

Vycvičené podvědomí okamžitě reagovalo – pád přešel do kotoulu a zpět do stoje. Překvapeně se zastavila a ohlédla. Co to bylo???

Podlaha byla naprosto hladká jako vždy. Rozhlédla se. Nikdo nikde nebyl. Otočila se, udělala dva kroky ke stěně, na snímač přiložila palec pravé ruky, na klávesnici zadala kód a stiskla tlačítko pro otevření dveří...

Jenže se nestalo nic!

Zmateně stiskla zelené tlačítko znovu – a zase nic. Teprve na čtvrtý stisk to ve zdi cvaklo a dveře se pootevřely. Po pár centimetrech se na deset sekund zastavily. Bylo slyšet motor, jak se snaží a dveře se znovu pohnuly. Trvalo jim skoro dvě minuty, než se otevřely dost, aby Edita mohla vstoupit. Začala být nervózní, protože se čas krátil. Tohle ještě nezažila a přemýšlela, jestli se jí to nezdá.

Vstoupila do přechodové komory a stiskla příslušné tlačítko.

Neposlušné dveře se sice zavíraly pomalu, ale plynule celých deset sekund. Výstupní dveře se však neotevřely. Opět musela stisknout tlačítko ještě třikrát, aby se probudily. Pootevřely se o pár centimetrů a zastavily se.

Teprve dalším stiskem se odsunuly o další kousek. Zkusila tlačítko chvíli držet, ale nic se nedělo. Musela ho zmáčknout ještě dvanáctkrát, aby se protáhla ven.

Zatímco Edita bojovala s dveřmi přechodové komory, učinil strážný neobvyklou zkušenost.

Toto je telepatický přenos... Nezbláznil jste se a ne, nejsem duch.

Rozhlížíte se zbytečně, jsem mnoho místností od vás. Soustřeďte se, je to důležité... Celé odpoledne a kus noci jsem se toulal po hlavách lidí a vím, že jste otevřený překvapivým skutečnostem. A toho chci využít pro vaši záchranu... Fakt první – všimněte si, že někdo vstoupil do přechodové komory. Fakt druhý – zkuste si některé spojení, třeba na stálou službu.

Nefunguje, že? Před pár minutami došlo k sabotáži a ten člověk chce utéct servisní lodí. Přichystal jsem past přímo v lodi, takže není nutné, abyste si hrál na hrdinu. Nesmí ale nic vytušit! Uděláte tohle...

Edita se konečně dostala z vnitřní přechodové komory a klidně kráčela k vnější přechodové komoře, před níž bylo stanoviště hlídače a sklad skafandrů. Ani na okamžik nepochybovala, že pár větami odvede jeho pozornost a jednou ranou ho složí dřív, než stihne vytáhnout zbraň.

Došla ke stolu, strážný pozdravil a mile se usmál. Uprostřed standardní otázky se ale chytil za břicho, zbledl a vyskočil jak péro z gauče. Utrousil poznámku o špatné večeři, zamumlal omluvu a přízemním letem zmizel na 234
toaletě. Jen se dveře zavřely, probrala se Edita z překvapení a pohoršení nad takovým plněním služebních povinností a chopila se příležitosti.

Jedním skokem se přenesla přes stůl a vběhla do skladu skafandrů, sundala jeden střední a začala se do něj soukat. Ale na to, co jí jindy trvalo tři minuty, teď potřebovala skoro deset.

Je na bohaté představivosti laskavého čtenáře, aby si domyslel tu komedi , jakou jí Azuz telekineticky donutil sehrát. Patrně se ještě žádný člověk u oblékání skafandru takhle nezapotil. A těch nových slov, co se Azuz naučil!

Vnější přechodová komora fungovala dobře a Edita se za pár minut dostala ke vstupu do nejbližší servisní lodě. Byla nervózní a ruce se jí třásly, když k trupu hvězdoletu přikládala dekodér. Ale všechno šlo, jak mělo, a v okamžiku, kdy mělo dojít k explozi, už uzavřela loď a čekala, až se tlak vyrovná. Snad to stihne, než k ní dojde!

Tlaky se vyrovnaly – ale vtom se bíle zablesklo a před ní stála mimozemská chobotnice. Editě v jediné sekundě došlo, že od toho podivného zakopnutí si s ní ta potvora hraje. Ještě byla zábleskem oslněna a skafandr ji v pohybu omezoval, ale instinktivní úder pěstí, plný vzteklé energie, dopadl přesně mezi žluté oči. Azuz dostal druhou ránu od stěny komory a otřeseně se svezl na podlahu. Kopanec pod chapadla ho zase probral a byla to bolest, jakou ještě nezažil. Pud sebezáchovy odblokoval zábrany a umožnil mu přenést bolest na Editu.

Přinejmenším stupeň devět!

* * *

Moscara převezli na ošetřovnu a Editu pohřbili. Rozhodli se počkat do dalšího dne. Nejenže se Azuz srovná, ale také budou skafandry pro mimozemšťany již hotové. Spousta věcí se tím zjednoduší.

Následující den se sešly na dvě desítky bytostí v konferenčním sále. Na pódiu za stolem seděl Altar a Marek, Azuz a Feroz ve skafandrech. V plénu byla posádka NUPAČe a devět nejlepších vojenských odborníků, na něž se Altar již léta spoléhal. Odborníci se ještě nevzpamatovali z pohledu na dva mimozemšťany, kteří navíc do sálu nepřišli, ale přibyli teleportací. Rozhodl tak Altar, aby všechny zkostnatělé mozky hned měly jasno, že si z nich nikdo nedělá srandu.

„Vážení odborníci,“ vzal si Altar slovo, „jasně teď vidíte, že půjde o něco zcela mimořádného. Vybral jsem si vás jako výkvět vojenských věd na Doře. Doufám, že není třeba zdůrazňovat, že všechno, co zde uvidíte a uslyšíte, je přísně tajné. Raději to upřesním – jediné slovo mimo tuto místnost a dám dotyčného bez milosti popravit. Nyní představím tahle tři individua ve skafandrech...“

235

Bylo to představování, jež nemělo v lidských dějinách obdoby, protože Azuz a Feroz také demonstrovali schopnosti svého druhu. Pak dostal slovo Marek. Vysvětlil, kdo je a jak funguje stroj času. Pak popsal bezwingery, jejich civilizaci a vztah s moscary a veludy. Vysvětlil, jak bojovníci přišli ke svým schopnostem a dovednostem.

* * *

Po přestávce, která se stejně zvrtla v okukování mimozemšťanů a návštěvníka z budoucnosti, Azuz přes Markovy hlasivky vysvětlil, že dokáže přijímat množství myšlenek současně, ale komunikovat s lidským mozkem dovede jenom jednotlivě. Proto bude mluvit přes Marka.

„Moje planeta se jmenuje Tentacola. Moscarové dostali od přírody tolik schopností, že jsme nikdy nějakou techniku nepotřebovali. Telekinezí si každý dokáže obstarat potravu nebo vyrobit věci potřebné k životu.

Nepotřebujeme stavební firmy ani jiný průmysl. Školy také nepotřebujeme, učíme se jeden od druhého. Lékařství jsme sice rozvinuli, ale jen na úrovni stavby našich těl a jejich oprav. O mikroorganismech jsme věděli, ale protože nás neohrožují, nijak zvlášť jsme je nestudovali.“

„Ale ano,“ reagoval na něčí myšlenku, „mikroskopy či dalekohledy jsme používali, ale neuvědomujete si rozdíl v přístupu – když si pouhou myšlenkou dokážete sestrojit, cokoliv chcete, jsou základem vaše znalosti.

Nevědomost pak má mnohem hlubší dopad než u lidí. Představte si astronomický kroužek, kde si každé mládě musí osvojit optiku, aby mohlo pozorovat hvězdy vlastním dalekohledem. A jak asi na první lekci zírá na vedoucího, který během chvíle vytvoří obří čočku ze samotného vzduchu a ukáže mu netušené detaily právě vycházejícího měsíce.“

„A za této situace,“ pokračoval Azuz, „přiletěli bezwingeři. Každou noc se našlo dost moscarů, kteří pozorovali hvězdy, protože spánek jako takový nepotřebujeme. Jejich loď jsme objevili dávno před tím, než oni nás.

Znalosti o vesmíru jsme už měli dostatečné, abychom poznali, že je to umělé těleso. Možnost existence jiných civilizací byla teoreticky rozpracována, ale představovali jsme si je jako jiné moscary...

Zatoužili jsme se s nimi setkat. Dali jsme, jak říkají lidé, hlavy dohromady a vytvořili mohutný energetický zdroj, jímž jsme bezwingerům signalizovali naši existenci. Kéž bychom to nikdy neudělali! Jejich průzkumná loď vezla třicet bezwingerských bojovníků. Nepřiletěli však kvůli nám. Zaujala je naše velká hvězdná soustava, protože jen u nás jsou tři kyslíkové planety tak pěkně pohromadě...

Odpověď na otázku, zda jde pouze o výsadkový modul, zní ano.

Konstrukci průzkumné lodi i modulu znám naprosto podrobně, protože jsem 236
za léta služby u bezwingerů byl zvědavý. Teď se nám to hodí. A nyní – jak to proběhlo...

Přes rozdílnost našich těl proběhla rozsáhlá výměna informací.

Bezwingerské průzkumné výpravy hledají jiné civilizace, počítají s jejich nalezením a mají s sebou k dispozici pečlivě vybrané, přesto však bezbřehé množství dat. Byli tak milí, tak vstřícní, tak ochotní. Protože jsou lehce telepatičtí od přírody, byla komunikace rychlá a otevřená. Brzy vykrystalizovaly okruhy, kde šlo o výměnu zkušeností, a okruhy, kde jsme my nebo oni jen nechápavě zírali, co ti druzí znají nebo dokážou...

Ze současného pohledu je třeba přiznat, že jsme byli neuvěřitelně naivní a prozradili jsme na sebe úplně všechno. Probuzení přišlo po třinácti dnech. Bezwingeři pozvali celou radu i s ochránci na palubu lodi. Kdo by odolal prvnímu pohledu na svou planetu z vesmíru? Nadšení jsme byli i my ostatní. Těšili jsme se na obrazy, které nám rada předá. Ale nikoho z nich jsme už neviděli. Jen přestoupili do lodi na oběžné dráze, bezwingeři je uspali a odvezli je s sebou. Jeden ochránce se pokusil uniknout, ale ani tak výjimečný jedinec se nedokázal teleportovat z vysoké oběžné dráhy. Zřítil se na povrch...

Po dvanácti letech jsme nedaleko slunce zaznamenali hvězdolet. Byl osmkrát větší než průzkumná loď. Sice jsme se na další návštěvu připravovali, ale na tak obrovitý stroj nestačila ani naše fantazie. Říkali jsme si, že když vystoupí z lodi, snadno jich pár zajmeme. Jenže vystoupilo několik desítek jejich bojovníků, jak je známe dnes. Nejenže se dokázali teleportovat na trojnásobně větší vzdálenost než moscar, ale byli i mnohem lepší telepati. Měli dokonce schopnosti našich strážců – dokázali zabránit moscarům v teleportaci. Prostě těch dvanáct unesených moscarů rozpitvali a zjistili jejich tajemství. Proto mají vojáci tak velkou hlavu, protože obsahuje řídicí centra navíc. Také jsou o polovinu větší než průměrný bezwinger, protože mají navíc orgány od sedmi dalších ras. Osmé je nějaké zvíře, nevím odkud, kterému sebrali tajemství akumulace energie...

A to je vlastně všechno – snadno zajali naši novou radu a pod postupně vystupňovanými pohrůžkami nás donutili ke spolupráci. Jejich vyšlechtění vojáci postupně připojili do té jejich federace další civilizace. Od nich převzali další zvláštnosti, které příroda dokázala stvořit. Proto se mi tak líbí vaše rčení 'Příroda je mocná čarodějka'. Má na mě někdo otázky? Než si uděláme přestávku, aby si Marek odpočinul...“

* * *

Po přestávce začal Feroz popisovat srážku s bezwingery:

„Abyste pochopili ironi průběhu anexe naší civilizace, musím začít historií. Není to sice můj obor, ale historie je základem našeho školství, ať 237
už se v dospělosti velud orientuje na jakýkoliv obor...

Musím říct, že lidé jsou úplní vlci proti nám beránkům. Tolik válek snad nevedli ani bezwingeři. Také jsme měli pár větších třenic, ale domnívám se, že to je právě telepatie, která nám ve vzájemném zabíjení zabránila. A to i přesto, jak nás upozornil Marek hned na začátku, že se nás ztráta jedince tolik nedotýká...

Soustava našeho slunce má třináct planet, veludi žijí na páté z nich.

Máme tam trochu chladno, proto máme dodneška takovou srst. Před dvěma tisíci lety ale bylo těch planet čtrnáct. Tehdy chtěla naši soustavu navštívit jiná civilizace, ale dopadlo to špatně – pro ně i pro nás. Dodneška nevíme, kdo to byl. Jejich obří vícegenerační hvězdolet, umělý svět, kterým zkoumali Galaxii, nejspíš prolétl mrtvou zónou. Je to velice nezdravá oblast mezi naším sluncem a soustavou trojhvězdy. Dochází tam k deformacím prostoru i času. Nejmenší hvězda z oné trojice, natahovaná a stlačovaná dvojicí větších hvězd, vystřeluje ve třídenních cyklech výrony energie až do subprostoru, z něhož pak vypadávají právě v mrtvé zóně...

U návštěvníků je však jisté, že letěli podsvětelnou rychlostí. A touto rychlostí také narazil jejich vrak do čtrnácté planety. Spočítali jsme si, že čtrnáctá planeta byla o dost menší než Dora – náraz ji roztrhl na několik částí. Ta největší část, nějakých čtyřicet procent čtrnácté planety, narazila po pěti stech letech do planety číslo třináct. Dodneška tam trčí podivná hora nějakých třicet kilometrů nad okolí. Podstatné je, že zbytky čtrnácté planety putovaly prostorem a před šesti sty lety dopadl první na naši planetu. Tou dobou jsme byli zemědělská společnost, poměrně řídce rozmístěná po planetě. Podle srovnání, které jsem provedl s Markem, jsme byli na úrovni vašeho druhého století. Ale porovnání je velice nepřesné, protože jsme znali mnoho věcí, které lidé v té době ne. A naopak...

Mí předci nejprve reagovali extenzivně – zpevnili svá obydlí proti zemětřesením vyvolaným dopady meteoritů a vypěstovali rostliny odolnější vůči nestabilnímu klimatu. Jak se ale situace zhoršovala, začali intenzivně zkoumat své okolí. Astronomie nám ukázala příčiny a brzy všichni věděli, že kamení z nebe hned tak padat nepřestane. Začali jsme rozvíjet vědu, která se snažila nepřízeň osudu alespoň kompenzovat. Vyvíjela se i astronomie a matematika. Tak jsme se brzy dopracovali k poznání, že nám hrozí vyhubení, protože na kolizním kurzu jsou i kusy o velikosti několika kilometrů. Výpočty tvrdily, že máme už jen šest set let...

Při včerejším rozhovoru s Markem jsme učinili další závěr, velice zajímavý, alespoň pro mne. Ten extrémní tlak přírody, který nás dovedl k urychlenému vývoji, vlastně fungoval obdobně jako lidské války. Během tří století jsme vstoupili do kosmu a vybudovali jsme systém meteorické obrany. Trvalo nám potom skoro sto dalších let, než jsme dokázali odsunout i ten největší balvan na samostatnou dráhu kolem slunce. A tehdy 238
se objevili bezwingeři...

Bezwingeři se ze začátku chovali slušně a vstřícně. Sice došlo k nějakým dvěma pokusům, ale ty jsme považovali za nehody. Jenže když mi Marek zpřístupnil historické materiály z jeho doby, dospěl jsem k závěru, že to byl pokus nás vyhubit. Velud sice nemá absolutní odolnost jako bezwinger či moscar, ale nějaká pandemie z toho nebyla. Vyměnili jsme si vyslance a docela slibně se rozvíjela spolupráce v biologi a technice subprostorových letů...

Jedno máme s lidmi společné – politiku. Politikem se u nás nestává ten, kdo má nejsilnější vyzařování, ale ten, kdo dokáže své myšlenky nejlépe zmanipulovat. U nás je to někdo, z koho se běžnému občanovi dělá špatně.

Jednoduše takhle – něco si myslí, ale okolí si přečte něco jiného, upraveného. Azuz mě právě upozornil, že se divíte a že jsem neřekl důležitou věc: telepatie je u nás podmíněná. Velud bez rohů nevysílá ani nepřijímá telepatické signály. Nejsme jako moscarové a lidem číst myšlenky nedokážu. Má rasa má jiné vlohy, kvůli kterým si nás bezwingeři najímají...

Jak se později ukázalo, právě politikaření – tedy plané řečnění, omílání stále stejných frází, výmluvy a přetvářka, všelijaké zdržovací a maskovací akce – umožnilo tak dlouhou spolupráci. Bezwingeři nejprve tlačili na vládu, pak vyhrožovali – tehdy došlo k těm dvěma nehodám – a nakonec zkusili naši vládu svrhnout. Asi by se jim to podařilo, protože jako rozhodující síla směřoval k našemu hlavnímu městu skoro dva kilometry velký křižník.

Jenomže zapomněli na náš stále vylepšovaný meteorický štít. Byla to sice akce jednoho veluda, dalo by se říct okamžitý nápad, ale byl rozhodující.

Než se bezwingeři nadáli, prohodily je systémy štítu subprostorem a obrovský hvězdolet se ocitl před našimi laserovými děly, obklopen čtyřdimenzionálním drticím polem. Odmítli se vzdát...

Bylo jasné, co bude následovat, a my začali horečně předělávat štít na obranný systém. Bezwingeři byli pomalí, a když konečně dorazila jejich armáda, roznesli jsme je na kopytech... Klidně se smějte, Marek mi ten obrat vysvětlil a taky mi to připadá směšné...

Pak jsme nějakých sto padesát let měli klid. Blížící se malý bezwingerský hvězdolet nás nijak nevyděsil. Pustili jsme je blízko, což byla chyba. K žádnému boji nedošlo – upravení bojovníci se teleportovali na důležitá místa, paralyzovali posádky a štít vypnuli. Pak vyhodili naši vládu a dosadili svou. Bezwingeři toho zničili jen velmi málo a život obyčejného veluda se moc nezměnil. Tisíce vybraných jedinců však musí nastoupit do tak zvané 'federální armády', kde jsou upraveni tak, že jsou provázáni s bezwingerským bojovníkem a bez něho prakticky nemohou existovat...

Azuz mi předal otázky. Odpověď na první zní ano, bezwinger bez pomocníků existovat může. Druhá odpověď je taky jednoduchá: my jsme 239
nebyli s Kachasem provázáni, protože nebyl hotový bojovník, a tak to ani nešlo. Rušička teleportace, kterou aktivoval, ale stačila, aby se moscar nemohl ani pohnout, a kdybyste nás nezachránili, nakonec by z Azuze vysál veškerou životní sílu.“

* * *

Po obědě se všichni zase sešli v konferenčním sále.

Ještě několik hodin probíhala diskuze. Plán nabýval stále zřetelnější podoby, domlouvaly se stále menší detaily a rozpracovávaly se stále méně pravděpodobné situace. Někdy padaly návrhy jeden přes druhý, jindy se v sále na mnoho minut rozhostilo ticho. Bylo ale jen zdánlivé. Lidé mlčeli nebo se šeptem domlouvali a přeli, ale moscar s veludem pracovali na maximální výkon. Jejich provázaná vědomí spřádala plány rychlostí snu.

K dokonalosti ale scházelo mnoho, konkrétně další dvě bytosti, plant a bezwinger.

Když bylo kvarteto kompletní – bezwingerský bojovník a vázané bytosti ze tří ras –, neodolal jejich myšlenkovému náporu žádný problém. Již při průměrném, a tedy dlouhodobém nasazení snadno konkurovali počítačovému komplexu hvězdoletu. Díky plantově jasnozřivosti se dokázali rychle dobrat stabilních řešení. Psychická síla bezwingera dodávala vazbě tak rozdílných mozků konzistenci. A když bylo třeba, vytvářel bezwinger několik souběžných proudů, kterým plant dělal arbitra.

Moscar s veludem se ale za těch pár dní sžili natolik, že narušení myšlenkových konstrukcí nastávalo stále řidčeji. Dokonce na pár sekund dokázal moscar udržet dva paralelní proudy.

* * *

Jednoho kalného rána – tak se to alespoň Karlovi zdálo – o pár dní později, po chabé snídani, se sešli v přijímací hale astroportu s důstojníkem, který je měl seznámit se změnami na hvězdoletu. Major Dlabanec, když se sešla celá posádka, ale nadšeně prohlásil:

„Situace se změnila – NUPAČ už je hotový! Půjdeme rovnou do hangáru."

A vyrazil. Šla s nimi také doktorka Stetová, kterou Altar přeřadil náhradou za Editu. Prošli pár chodeb, několik křižovatek a za deset minut vstoupili přechodovou komorou do hangáru. Všichni zůstali stát jako opaření. Dokonce i Albert zíral s pusou dokořán.

Na NUPAČe byl žalostný pohled – rudý název se ztrácel pod nánosy 240
špíny a koroze. Povrch osmdesátimetrové koule byl poset tisíci škrábanci a spoustou děr a trhlin. Budil dojem žíhání, místy byl očouzený, některé pláty se odchlíply a měly natavené okraje nebo chyběly docela a pak byly viditelné ožehlé instalace ve stěnách. Jinde zase převládaly rezavé fleky, a když se odvážili přijít blíž, viděli zřetelné šupinky korodující oceli okolo trysek raketových motorů. Bylo to natolik reálné – přestože věděli, že na hvězdoletu nemá co korodovat –, že hledali hromádky rzi na podlaze hangáru. Přesto se neodvažovali přijít blíž, neboť teleskopické podpěry byly natolik ohořelé a narušené korozí, že některá mohla každou sekundou povolit a NUPAČ by se přes ně převalil a někam zakutálel.

Major Dlabanec se překvapením posádky vysloveně bavil. Nechal je vynadívat se a pak je zavedl do lodi. Řekl jen: „Počkejte, až uvidíte zdevastovaný můstek..."

Sklad, který předělali na můstek zničené lodi, z něhož se spojí s bezwingerskými průzkumníky, vypadal opravdu děsivě. Bylo to skutečné, nefalšované umělecké dílo. Parta nadšenců z mnoha oborů již skončila a teď ladila celkový dojem. Tenhle nosník kousek doleva, ta přilba s krvavým otiskem prstů by měla být méně viditelná, ještě přidáme tuhle rukavici a kopneme jí zcela náhodně někam sem... Hele, ta díra po nosníku se mi zdá malá, domalujte ji... Pusťte páru! Ale takhle ne – natočte tu trhlinu na potrubí víc nahoru, nechceme přízemní mlhu na blatech, potřebujeme zamlžit detaily!

Pak je Dlabanec zavedl na skutečný můstek, kde byl Altar a hubený muž s jiskrnýma očima a knírkem v kdysi bílé zástěře, zamazaný barvami od hlavy až k patě. Malíř rozhazoval nervózně rukama a měl ve tváři směsici podřízenosti, vděčnosti a spravedlivého hněvu – právě se rozčiloval nad výší honoráře.

„Pane Newmane, přehnal jste to! Co s tím budu dělat, umělec nemůže být bohatý! Možná trošku, ale bohatství odhání múzy a láká lůzy. Navíc jste dodal veškerý materiál, já jen trochu talentu..."

„Mistře, to je to podstatné – ta trocha barev je detail!" zarazil Altar malířovy stížnosti.

„Nevěřil bych," přisadil si Karel, „že je něco takového možné v době, kdy počítače dělají skoro všechno... Ať už jste dostal cokoliv, určitě jste si to zasloužil."

Když malíř opustil můstek, obrátil se Karel na Altara se zásadní otázkou:

„Ty trojrozměrné malůvky jsou sice úžasné, ale od Marka vím, že bezwingeři vidí širší spektrum – nechali jste Azuze, aby to všechno prohlédl?"

„Sám nás upozornil hned po prvních kresbách. Mistr 'chci zůstat chudý'

jen těžko strávil ty podivné přísady do svých barev, které jsme mu pak 241
dodali. Proto tak velký honorář – za mlčení... Tak posádko," spráskl Altar ruce a zamnul si je, „přiblížil se čas k akci. Divadlo budete nacvičovat cestou..."

* * *

Loučení v hangáru bylo krátké, ale bouřlivé. Mimozemšťané už byli na palubě a před obrazovkou ve své kajutě se dobře bavili nad lidským ceremoniálem. Stranou stál také Marek a dojatě vše pozoroval.

Katka visela na Karlovi, jako by tušila, že se už nikdy neuvidí. Zároveň každou chvíli pokukovala po tajemném muži ve skafandru, který stál stranou a kterého jí nikdo nepředstavil, a zdálo se jí, že když se ona nedívá, upřeně si ji prohlíží. Přitom zřetelně vnímala, že ten zájem není sexuálně motivovaný. Uvědomovala si vzedmutí mateřské náklonnosti, což bylo hodně divné. Nemohla tušit, že moscar, který se již 'do hloubky'

seznámil s lidmi, na ni opatrně přenáší Markovy city.

Loučení bylo konečně za nimi. Nastoupili do lodi a zahájili přípravu ke startu. Karel zaujal své místo na můstku a spojil se s kajutou svého syna.

Chtěl vědět, proč Marek tak spěchal do kajuty. Když ho ale na obrazovce uviděl bez přílby, hned mu to bylo jasné i přes stále přítomnou auru.

„Pro mě jsi slzičku neuronil," konstatoval s výčitkou v hlase.

V ten okamžik si ale uvědomil nesmyslnost svého pocitu. Stejně tak Marek. Jak se na sebe ale podívali, už to nešlo zastavit a oba se začali řehtat, že by i koně zbledli závistí. Doktorka Stetová na ošetřovně, mající za povinnost být při startu informovaná o všem, jen vážně pokývala hlavou a ohodnotila situaci:

„Syn starší otce – a ještě se tomu smějou."

+ + +

242

4.2. Tady straším já!

Domar as Torpen byl dobrý bojovník, rychlý, odolný a oddaný svým nadřízeným. Ale udělat ho velitelem průzkumné lodi nebyla dobrá volba.

Když neměl nad sebou pevnou ruku, tedy nadřízeného, který mu určoval cestu a udržoval ho v pohybu, lenivěl a uchyloval se k vojenským řádům, kde hledal řešení tlaků, které na něho velení třiceti bojovníkům na hvězdoletu kladlo. Ke škodě mužstva nutno dodat, že obvykle odpovědi nacházel, nebo si to alespoň myslel.

Ovšem rady v situaci, ve které se návratem do trojrozměrného prostoru náhle ocitli, by tam nenašel. Ještě se ani nevzpamatovali z nepříjemných projevů opuštění subprostoru, a už mozek hvězdoletu hlásil:

„Zaměření, veliteli! Poplach jsem nevyhlásil, protože neznámý stroj má minimální zdroje. Mohu-li soudit, je to vrak a jejich energie sotva pokryje životní podporu."

Obraz jeho slova potvrzoval. Podivný kulovitý hvězdolet na oběžné dráze poslední planety cílové hvězdné soustavy sotva držel pohromadě.

Data v rohu obrazovky hlásila, že jsou vzdáleni dvacet světelných hodin.

Takle to tedy vypadalo před dvaceti hodinami – hvězdolet už třeba neexistuje, nebo se podařilo ho opravit. Znamenalo to ale také, že o nich nevědí – jakékoliv projevy se nešíří rychleji než světlo!

Domar se zamyslel. Všichni na můstku si toho všimli a s překvapením zjistili, že velitel je toho schopen. Uvědomoval si nebezpečí, ale zároveň toužil po změně té nudy, kterou prožívali od odletu z domova. Mužstvo už se nudilo, chtělo to trochu vzruchu.

„Seso, poletíme k nim, nastav optimální rychlost. Zvyš stupeň bojové pohotovosti o jedničku. Nemusím ti říkat, abys byl připraven na případný útok, ale myslím, že to nehrozí. Máme v popisu hledat nové civilizace a teď konečně budeme mít příležitost... Zkusil jsi je zavolat subprostorem?"

„Ano, veliteli. Nereagují. Buď mají rozbité přístroje, nebo tento způsob komunikace neznají."

243

„Tak dobře, počkáme si."

* * *

Po třiadvaceti hodinách letu dorazila reakce cizinců. Překvapení nemohlo být větší, když počítač hlásil, že signál odpovídá jejich komunikačním systémům a že přichází zvuk i obraz. A že mluví jejich řečí.

Můstek cizí lodi vypadal ještě hůř než samotná loď. Před kamerou, s nepřehlednou změtí trosek za zády, stál malý bezwinger ve skafandru.

No, nebyl to bezwinger, ale byl mu hodně podobný – dvě ruce, dvě nohy, jedna hlava. Průhledná přilba odhalovala každý detail a dodávala cizinci výraz jistého hloupého tvora, kterého chovali v zoo. Však si na to za chvíli zvyknou, pomyslel si smířlivě Domar. Když cizinec promluvil, pocítil také určitý obdiv – nemyslel si, že by v situaci, jaká zajisté panovala na zdevastovaném hvězdoletu, byl tak klidný.

Cizinec zvedl ruku na pozdrav a s vědomím, že se reakce dočká až za pár hodin, mluvil plynule a otázku položil až na závěr. S tou plynulostí to nebylo zase až tak horké – evidentně to nebyla jeho mateřská řeč.

Výslovnost měl divnou, zadrhával se a občas použil zvláštní formulace a několik slov ze své mateřštiny. Ale rozuměli mu.

„Jmenuji se Marek. Velím tomuto vraku jménem NUPAČ. Jak vidíte, jsme značně poškození a nemůžeme se vrátit domů. Proto vás žádám o pomoc s opravou subprostorových motorů. Zjistíte, že jsou hodně podobné těm vašim. Důvod je jednoduchý: před mnoha lety se u naší stanice na oběžné dráze objevila vaše loď jménem Xilema. Byla opravdu hodně poškozená. Dokázali jsme zachránit sotva třetinu její posádky. Její velitel se stal mým přítelem. Jenomže naše technika nemohla splnit jejich největší touhu – vrátit se domů. Pomohli nám s vývojem motorů a další techniky, ale dokončení prvního hvězdoletu se nedožili. Naučili jsme se vaši řeč a převzali některé normy, ale došlo k zásadní chybě – nikdo nám nechtěl říct, odkud jsou. Všichni odkazovali na velitele a ten prohlašoval, že nám to řekne, až dáme tu loď dohromady a budeme na cestě. Tohle tajemství zemřelo s ním. Už nějaký čas bloumáme po vesmíru a hledáme vás. Jsem rád, že nás náhoda svedla dohromady a já budu moci splnit slib, který jsem dal umírajícímu příteli...

A teď k naší situaci. V této hvězdné soustavě se prostorem pohybuje nějaké divné fluidum. Především se drží v okolí osmé planety. Už více než dva měsíce se tomu snažíme přijít na kloub. Ani nevíme, jak jsme k tomu přišli – nebyli jsme nad osmou planetou ani hodinu, když to začalo!

Domníváme se, že to byla inteligentní entita, protože nás poškodila, ale podpora života příliš neutrpěla. Z posledních sil jsme se od osmé planety vzdálili a skončili jsme zde. Asi se ta entita cítila našim příletem ohrožena, 244
protože hned po opuštění oběžné dráhy osmé planety ničení přestalo.

Jenže po takové době nám dochází potraviny i energie.

Pokud nám pomůžete s opravou, dovedu vás k nám a předáme vám vrak Xilemy a pozůstatky její posádky. Velitel mi mnohokrát vyprávěl o svazku civilizací, který se snažíte vybudovat a ke kterému bysme se rádi přidali. Pomůžete nám, prosím? Pro začátek by stačili jeden dva technici, kteří zjistí stav našich motorů. Děkujeme."

Tak vida, pomyslel si Domar, ztracená Xilema se našla.

„Seso," rozhodl se, „přibliž se k nim na dvě minuty, vyšleme opravářskou četu. Pošli exolingvistu a dva techniky. Kdyby to opravit nešlo, vezmeme je na palubu a ten vrak necháme tady."

* * *

Decir ir4 Bocaza byl polyglot, specializující se na jiné civilizace. Měl také jednu libůstku, k níž měl nečekané vlohy – snadno se naučil řídit jakýkoliv stroj, ať byl bezwingerů, nebo odjinud.

Byl v transportéru první a dle pověření zaujal místo pilota. Už se těšil na nový jazyk, který si zařadí do sbírky. Radost mu trochu kazila skutečnost, že se s cizinci domluví bez rukou a nohou. Být u úplně prvního kontaktu se mu poštěstilo dvakrát a rád by to opojení zažil zas. Právě to objevování jazyka a s ním i způsobu uvažování jiných bytostí, jejich kultury a nahlížení na vesmír bylo něco, co nemohl pochopit nikdo, kdo to neprožil. Všiml si, že o to snadněji se pak nový jazyk naučil.

Dva technici, které měl tak trochu na povel, dorazili spolu krátce po něm a o něco se přeli. Potkávali se každý den, a tak ho jen letmo pozdravili a pokračovali ve při. Pochopil, že řeší výhody a nevýhody kulovitého tvaru lodi cizinců. Do debaty se nezapojil, protože dostal povel ke startu.

Transportér měl trajektorii naprogramovanou a cesta se nelišila od stovek předchozích. Zajímavé to začalo být až v blízkosti lodi cizinců. Nikde neviděli žádný vstup. Předpokládal, že je sledují, a ohlásil se jim:

„Tady transportér. Otevřete vchod, prosím."

„Už jsme ho otevřeli," konstatoval cizinec ve skafandru na malé komunikační obrazovce a vysvětlil: „Musíte nás obletět. Omlouváme se, ale korekční motory už nám dávno nefungují."

„Program doplněn, potvrďte ho," ozval se hlas počítače jejich hvězdoletu, který sledoval komunikaci. Decir se nenamáhal – když to nepotvrdí, spustí se automaticky.

Transportér se přiblížil ke kouli cizí lodi na deset kilometrů, zpomalil a opatrným obloukem ji oblétal. Vtom Decir zaslechl podivný zvuk ze zadní 4

Klan techniků všeho druhu

245
části a transportér se zachvěl. Hned nato vypadla energie a řídicí pult zhasl. Všichni se vyděsili, ale ticho trvalo jen chvíli. Potom se ozval neadekvátně klidný hlas počítače transportéru a informoval je, že programové řízení vypadlo a je třeba přejít na ruční.

Tohle Decir ještě nezažil! Vzápětí ale pocítil nadšení – teď se konečně ukáže, zda umí pilotovat. Položil obě ruce na označené plochy na pultě před sebou a levou rukou více přitlačil. Transportér poslechl a zahájil levou zatáčku. Radost netrvala dlouho. Když Decir zatlačil pro změnu pravou rukou, zatřásl se transportér jako v zimnici. Zacukal sebou, ale nesrovnal se. Dál zatáčel vlevo, jen oblouk měl teď větší poloměr. Opakované pokusy nepřinesly žádnou změnu. Jediné, čeho dosáhl, byla jasná představa rozsahu problému – transportér mohl zatáčet vlevo málo nebo hodně. Nic víc.

Decir zamyšleně pohlédl čelní průhlednou stěnou do dálky, kde se do jeho zorného pole pomalu nasouval jejich hvězdolet. Kdyby na něm nesvítila poziční světla, ztratil by se mezi hvězdami. Najednou přišel nápad.

Obrátil se na techniky, kteří fascinovaně zírali do vesmíru, a zeptal se:

„Dokážete se, aniž byste zničili celý transportér, dostat k přívodu paliva do levého motoru a uzavřít ho?"

„Nic složitého," konstatoval technik, „za podmínky, že to není chyba v samotném ventilu. Ovládací vedení najdeme obratem a donutíme ho zavřít.

Dokonce by se přerušováním tahu dal transportér řídit."

„Musíme se vrátit, máme něco s motory," oznámil Decir cizincům a opisoval s transportérem kolem jejich lodi velký kruh. Ve vhodném bodě technici korekční motor zastaví a transportér se po tečně vrátí ke svému hvězdoletu.

Asi hodinu se motali prázdným prostorem a netušili, jak se cizinci dobře baví. Všichni jim fandili a drželi palce, protože bylo nutné, aby se černý pasažér bezpečně dostal k průzkumné lodi a přestoupil na ni.

* * *

Domar na můstku pozoroval cizí kouli, vznášející se v libračním bodě, a zamýšlel se nad situací. Nikdo nechápal, jak závada vznikla, a on si říkal, zda to nemohli nějak způsobit cizinci. Ale počítač na hvězdoletu ani ten na transportéru nezaznamenaly žádné záření či projektil. Že by nějaké neznámé záření?

Ještě začnu věřit na duchy, pomyslel si.

To bys ale měl, ozvalo se mu v hlavě.

Domar sebou trhl. Telepatický odstín všech svých podřízených dokázal určit naprosto přesně. Tohle byl někdo jiný. Že by tady měli vetřelce? No 246
jasně – na lodi cizinců se schovával, přestoupil do transportéru a teď ho mají zde! Že by přece jenom nějaká entita pohybující se vzduchoprázdnem a prostupující stěnami?

Kdo jsi? Chceš nám taky zničit loď? Nic jsme ti neudělali!

Kdo jsem, vám neřeknu, ale předvedu... Jste tu vetřelci, prohlásil duch takovou intenzitou, že se Domar chytil za hlavu. Když se mu obnovil zrak, zjistil, že ten výkřik slyšeli všichni na můstku. Telepatický kontakt se ztratil, ale pak se vrátil, aby je informoval.

Ti, jimž říkáte cizinci, tady zemřou, ale vám umožním odlet. Začnu drobnostmi, prohlásil duch a vyděšený astronavigátor se vznesl ze svého křesla, zkoprnělý hrůzou obletěl můstek a zase se vrátil do křesla. Máte půl hodiny, než začnu ničit důležitá zařízení a vy už tu zůstanete!

Lodí proběhl záchvěv a ihned mu hlásili, že trojnásobně jištěný ventil selhal a z rezervoáru jim uniká voda do vesmíru. Proud byl takový, že počítač musel kompenzovat boční tah.

To nevypadá dobře, lekl se Domar a rozzlobeně prohlásil: Jsme jen průzkumníci. Nic jsme ti neudělali!

Není to dobré a bude to ještě horší, až vypustím všechny nádrže.

A nějaké řečičky o míru si nechte, velice dobře znám civilizace jako vy. A tu vaší teprve – velitel Xilemy taky mluvil o míru, ale pak nás ohrožoval...

Odleťte, než bude pozdě. A doma vzkažte, že tady straším já!

* * *

Cuarto as Tenaz byl jediný svého druhu na průzkumném hvězdoletu.

Čtyřruký pokusný králík.

Velení chtělo zjistit, jak moc se jeho výkonnost zvýší a zda nová mozková centra nenaruší jeho psychickou stabilitu. Nejenže se každý den

– a někdy i několikrát – musel podrobit všelijakým testům, ale kamkoli šel, táhl s sebou na tři kila mobilních testerů a nejméně kilo dalších, které se náhodně zapínaly, dráždily ho, a když je psychickým povelem nevypnul, své nároky zvyšovaly až k prahu bolesti.

Po deseti dnech už ty prudiče nevnímal, všechno zvládaly adaptivní podvědomé mechanismy, které vhodně naprogramoval. Stávalo se stále řidčeji, že bylo třeba vědomého zásahu. Zbývala tedy jen jedna věc, která ho dokázala rozpálit do ruda, nebyla však v jeho moci – pořád se někde zadrhával, protože byl moc velký. Právě ty čtyři ruce, které měly na jeho výkonnosti lví podíl, mu dokázaly nesčetněkrát zatopit.

Ale jinak to byla pohoda. Na co sáhl, to dopadlo dobře. Dostával ty nejtěžší fyzické i duševní úkoly a bez problému obstál. U slabší části 247
kolektivu byl oblíben, protože neváhal pomoci, když bylo třeba. A ta silnější část mu dala pokoj, protože se hned první den pokusili dokázat, kdo je tady pánem. A dopadlo to špatně. Pro ně! Ti čtyři, co ho chtěli přidržet, si o ochranné pole spálili ruce a pátý si ruku po úderu zlomil.

Jenže tohle bylo něco horšího! Podlaha strojovny, kde Cuarto právě opravoval ovládací panel, se zatřásla tak, že vzpěra držící vyklopenou horní desku povolila a jen bleskově aktivované silové pole zabránilo ošklivému zranění pravohorní ruky. A další otřes! Cuarto by upadl, kdyby se nedržel pultu jako klíště ( pozn. autora – tato milá stvoření jsou jistojistě rozlezlá po celém univerzu).

Okamžitě se rozezněl poplach a bezwingeři začali pobíhat. Na první pohled bylo zřejmé, že nemají tak tvrdý výcvik jako on. Přesto zaujali rychle svá stanoviště a zahlásili se veliteli. Jen Cuarto žádné přidělené stanoviště neměl. Pustil se pultu, odložil nástroje do bedny a vyšel na chodbu. Ještě než se za ním dveře zavřely, zaznamenal ze strojovny záblesk bílého světla. Prudce se otočil. Dveře nebyly tak rychlé, tak jim pomohl.

Rozhlížel se po strojovně, ale neviděl nic, co by mohlo být zdrojem toho záblesku. Zůstal stát a čekal, zda se záblesk nebude opakovat. Siréna utichla a strojovnou se neslo hučení koncentrátorů energie, o překot plnících zásobníky šokových zbraní. Na co asi tak chtějí střílet? K tomu slyšel předení kompenzátorů gravitace a zprava se ozvalo to zpropadené čerpadlo, které skřípalo stále i přes vydatné namazání. Dovolil, aby se jeho vylepšené centrum sluchu spojilo se zrakovým centrem. Stál bez hnutí a pomalu natáčel svou obrovskou hlavu a zkoumal dynamickou vizualizaci akustického pole ve strojovně s očekáváním, že zachytí nějakou anomáli .

Konečně – křivky se zvláštně zdeformovaly a Cuarto reflexivně otočil hlavu za zdrojem hlasitého vrznutí. V tom směru byla nádrž tekutého dusíku pro chlazení generátoru subprostorového pole. Než domyslel důsledky jejího poškození, uvolnil se jeden šroub a s hvízdnutím narazil do stěny nedaleko Cuarta, hlasitě dopadl na podlahu a zastavil se jen kousek od jeho nohou. Ale to už povolil pojistný ventil a tekutý dusík velkým obloukem vystříkl do prostoru strojovny. Zasažené skřípající čerpadlo se ještě několikrát otočilo, ale pak zamrzlo.

Cuarto pocítil uspokojení, že ta skřípající mrcha konečně ztichla, ale pak mu došlo, že když hlavní čerpadlo neběží, bude se pár důležitých strojů a přístrojů přehřívat. Jeho predikční centrum také začalo protlačovat do vědomí představy o podobě strojovny v desetisekundových krocích. I bez předpovědi bylo jasné, že místo, kde stojí, bude zanedlouho zamrzlé také.

Už chtěl odejít, když se ozval neobvyklý zvuk. Podíval se tím směrem a záblesk bílého světla ho oslnil.

Být obyčejným bezwingerem, vyděsil by se, ale nevěděl by proč.

Cuartovo centrum pro zpracování krátkodobých vjemů však dokázalo 248
využít těch několik milisekund před zábleskem a předložit vědomí obraz nějakého tvora, který vzápětí zmizel. Obraz sice nebyl moc zřetelný, ale tohle byl původce problémů té cizí lodi a teď i jejich. Musí se dostat na můstek a informovat je!

To ti nemůžu dovolit! Kontakt byl tak silný, že Cuarta zabolela hlava, zavrávoral a musel zastavit, protože neviděl na cestu.

Viděl jsi příliš, ty se nesmíš vrátit! Nabízím ti možnost – sebereš transportér a poletíš k cizincům, kde dožiješ. Jinak tě zabiju hned tady...

Tak, to je rozumná volba. Vrať se a vydej se do hangáru. Ohlídám si tě.

Než Cuarto došel podle telepatické navigace do správného hangáru, Azuz transportér upravil. Jen Cuarto vstoupil na palubu, dveře se okamžitě hermeticky uzavřely. Stačil mu jediný pohled na stěnu a bylo mu jasné, že se ven bez cizí pomoci nedostane – ovládání dveří bylo totálně zničené.

A když přešel do pilotní kabiny, bylo zřejmé, že žádná komunikace fungovat nebude. Automatika také byla poškozená, musí řídit ručně. Ničitel věděl přesně, co dělá.

Sedl si tedy do křesla pilota. Když se bíle zablesklo, věděl, co uvidí, ještě než se otočil. Metr od něho stál podivný tvor, jakého ještě žádný bezwinger neviděl. Až teď bylo zřejmé, že samotný tvor je uzavřen do průhledného skafandru.

Startuj, přikázal mu, všechno si povíme cestou.

* * *

Když se neohlášeně začal otvírat hangár a počítač sdělil veliteli, že otvírací sekvenci nemůže zrušit, chytil se Domar za hlavu a postěžoval si:

„Útočník slíbil, že nás nechá odletět, ale s otevřeným hangárem přechod do subprostoru patrně nepřežijeme." Krátce nato vyletěl z hangáru transportér a Domar jen konstatoval, že útočník prchá.

Seš na omylu, to nejsem já! Někomu povolily nervy.

Domar podle telepatického kontaktu poznal, že je to pravda. Určit jeho směr nemusel vojáky nikdo učit, protože hru na schovávanou hráli všichni bezwingeři už jako děti. Vzápětí už mu počítač hlásil tu smutnou zprávu: utíká jim čtyřruký experiment!

„Seso, zavolej ho zpět."

„Nehlásí se, pane! Dálkové řízení odpojil."

„Tak ho sestřel," došla veliteli trpělivost.

Vtom provedl transportér prudký úhybný manévr a výstřel jej pouze olízl.

Jen Azuz věděl, že Cuarto se snaží uniknout před ním, ne před střelbou.

Jednou už to lidem říkal – že náhoda je nevyzpytatelná, platí v celém 249
vesmíru.

Je na čase tu komedii ukončit, opakoval Markova slova, která mu řekl, když naháněli na Doře Editu Sulenovou. Moc se mu líbila a navíc přesně vystihovala situaci.

Poslouchej, Domare... a poslouchej dobře. Na nás ještě nejmíň tisíc let nemáte. Měl by ses snažit přesvědčit vůdce klanu, aby sem tentokrát křižník neposílal. Neradi hatíme životy inteligentních bytostí, ale nebudeme s ním zacházet tak jemně jako s vámi. Věř mi, zničíme ho dřív, než stačí vystřelit.

Vyřiď, ať neposílá ani ten čtyřkilometrový, co se právě staví. Máte deset minut do odletu, pak už nebude cesty zpět... A Domare – přestaň konečně studovat ty řády a začni používat vlastní hlavu!

* * *

Jen moscar zmizel, zamyslel se Cuarto nad svou situací. Dospěl k závěru, že by se měl pokusit ho zmást prudkou změnou kurzu. A hned to zrealizoval. Vtom se transportér zatřásl a energetický zdroj vysadil.

No teda, oni se mě pokusili sestřelit!

Z transportéru byl vrak. Cuarto byl geniální opravář a přerodem v bojovníka o žádnou dovednost nepřišel. Věděl, kolik času má dát samoopravným mechanismům, než se do oprav pustí sám. Stihne to, než se moscar vrátí? Možná se nevrátí – po ztrátě energie ho třeba nedokáže znovu zaměřit!

Zrovna strkal hlavu do panelu, což při její velikosti nebylo nic jednoduchého, když se v kabině bíle zablesklo. Cukl sebou a praštil se do zátylku. Zase ta jeho velikost! Když měl normální hlavu jako technik, neměl s tím problém.

Pomalu hlavu vyndal a otočil se na nezvaného hosta. Chvíli si ho prohlížel, tvářil se neutrálně, ale pak zaútočil. Dolníma rukama po něm chňapl a levohorní rukou mířil pěstí na tělo nad očima. Blokoval své myšlenky od okamžiku bílého záblesku – a teď se divil, když hmátl do prázdna. Zapomněl zavřít oči a byl teleportací moscara oslněn. Vzápětí pocítil, že se začíná vznášet. Hned nato nepříliš prudce udeřil hlavou o strop. A moscar ho zase pustil.

Přestaň blbnout! Spravíš to?

Cuarto svěsil všechny ruce podél těla a nehýbal se.

Uhni mi! vyslal a zavřel oči. Když je zase otevřel, moscar už tam nebyl.

Cuarto cítil kontakt za sebou. Dvěma rozhodnými kroky přešel k pultu, sklonil se a zase do něj strčil hlavu. Přitom odpovídal.

Nevím, snad ano. Alespoň částečně. Má to ale vůbec smysl? Podruhé nás neminou!

250

Neměj obavy, přetrhal jsem jim hned po prvním výstřelu silová i signální vedení... U všech zbraní!

Proč tu seš se mnou? došlo najednou Cuartovi. Škodolibě se otázal: Ty nemůžeš skočit libovolně daleko?

Máš zbytečné otázky, odmítl debatu Azuz, pusť se do oprav. Ať ti nemusím ubližovat!

* * *

Karel na pravém můstku všechno sledoval a začínal mít obavy o moscara.

Trvalo to dlouho. Průzkumná loď bezwingerů vystřelila jen jednou a Karel si oddechl – byl to důkaz, že Azuz je v pořádku. Výstřel sice transportér minul, ale může mít poruchu. Věděl, že musí dál hrát nepohyblivý vrak. Ocenil Markovo herecké vystoupení – když se dlouho nic nedělo, dožadoval se pozornosti. Sdělili mu, že něco útočí teď na ně.

Schytal za to množství výčitek a nadávek, a protože zrudnul, zřejmě jim rozuměl. Začal koktat a pořád dokola blekotal nějakou bezwingerskou omluvu.

Čas plynul. Transportér dál letěl setrvačností kamsi do volného prostoru a bezwingeři prováděli přípravy k útěku. Najednou však z trysek na zádi transportéru vyrazil slabý plamen a korekční trysky ožily. Transportér se zorientoval a zamířil k NUPAČi. Plamen z jeho hlavního motoru mohutněl a měnil barvu k oslnivě modré. Bezwinger na palubě musí být sakra odolný!

Karel jen doufal, že Azuz je vůči přetížení také tak necitlivý.

Uplynulo dalších sedm minut, transportér dosáhl maximální rychlosti a NSH Karla upozornil, že je na kolizním kurzu. Pokud neuhne, bude třeba za tři minuty zapnout ochranné pole. Náraz vydrží, ale prozradí se bezwingerům.

* * *

Totéž viděli i bezwingeři.

Domar to pochopil tak, že Cuarto se na poslední chvíli vzpamatoval a chce zničit cizince. Bylo to zbytečné, byli stejně tak oběťmi jako oni.

Trochu ho to ale v očích ostatních povýšilo. Všichni sice chtěli vidět závěr, ale čas vymezený neznámou entitou se chýlil ke konci. Nikdo tady nechtěl zůstat, a tak Domar vydal rozkaz k návratu. Průzkumný hvězdolet se otočil do mezihvězdného prostoru a začal prudce zrychlovat.

Sekundu poté, co se bezwingeři vnořili do subprostoru, udeřily časoprostorové kompenzační síly a při smyslech zůstal jen Cuarto.

Nechápavě zíral na moscara, jenž se svíjel na podlaze pilotní kabiny.

251

Stačilo přiskočit a rozšlápl by ho jako červa. Než se k tomu odhodlal, moscar v záblesku zmizel.

Cuarto se najednou probudil – telekinetické síly, které ho držely v pilotním křesle a nutily ho trpně sledovat blížící se loď cizinců, pominuly.

Rychle se chopil iniciativy a provedl úhybný manévr. V takové rychlosti to nebylo nic jednoduchého, ale povedlo se.

Bez rozmýšlení nasměroval transportér do soustavy. Plnou rychlostí někam k šesté planetě.

* * *

Po vnoření bezwingerů do subprostoru postihla všechny živé bytosti na palubě NUPAČe silná bolest hlavy, spojená se ztrátou zraku a orientace.

Těla zachvátila několikasekundová křeč.

Karel vnímal bílý záblesk jen okrajově a dlouho mu trvalo, než pochopil, co to znamená. Pracně se zvedl na zesláblých nohou a přidržuje se svého pultu nahlédl za něj, kde očekával Azuze. Byl tam, ale ležel na podlaze a nehýbal se. Feroz přestál výmaz paměti ze všech nejlépe a vrhl se k moscarovi. Karel pomalu přicházel k sobě a bezradně se zeptal:

„Co je mu?"

„Je mrtvý, kapitáne," řekl smutný Feroz, „ale než skonal, poslal mi obraz čtyřrukého bezwingera v transportéru. Máme ho zlikvidovat. Ví příliš!"

„Postaráte se o něj, Ferozi? Vemte si kohokoliv k ruce, já doženu čtyřrukého."

Nečekal na veludův souhlas a zvedl se. Pokusil se setřást doznívající bolest v hlavě i ve svalech.

„Neši, kde je bezwingerský transportér? Máme na něm uprchlíka!"

„Tady je, pane. Ani na chvíli jsem ho nepřestal sledovat..."

„Hmm, je vážně rychlý... Kam si myslí, že letí?!"

„Přímo k planetě moscarů, kapitáne," odpověděl NSH, který nepochopil řečnickou otázku.

„Tak za ním – spočítej skok sto tisíc kilometrů před něj. Po vynoření nech pole zapnuté. Alespoň to bude vypadat jako nehoda."

* * *

Cuarto už nemohl udělat víc.

Transportér letěl maximální rychlostí a nedalo se dělat nic jiného, než počkat, až se přiblíží planetě, která mu byla nejblíž. Počítal-li správně, byla to v pořadí šestá planeta téhle rozlehlé hvězdné soustavy. Rozhodl se zkrátit si čekání pohledem do teleskopu na zádi. Byl to kvalitní kus optiky 252
na energetických zdrojích téměř nezávislý.

Schopnosti bojovníka možnosti teleskopu ještě posilovaly a pro Cuarta nebyl problém najít a zaostřit kouli cizího hvězdoletu. Vzdálenost, kterou urazil, ho uklidnila. Určitě už je mimo moscarův dosah. Nevěděl přesně, co se tady děje, ale někam se schová, a až přiletí křižník, bude ho informovat.

Vtom se loď cizinců pohnula – nejprve pomalu a potom prudce zrychlila.

Evidentně směrem k němu. Bylo jasné, že poškození jen simulovali a teď ho chtějí dostihnout. V ten okamžik si také uvědomil, že je to informace stará skoro pět minut. Rozběhl se do pilotní kabiny a prudce – jak už měl ve zvyku – strhl transportér z kurzu blíž k planetě, vzdálené už jen pár desítek tisíc kilometrů. Prakticky v témže okamžiku se na jeho původním kurzu zhmotnil hvězdolet cizinců.

Cuarto se ani nestačil leknout a transportér, který se díky své rychlosti odchýlil z kurzu jen o pár desítek metrů, škrtl o ochranné pole lodě cizinců.

Vlastně šlo jen o průlet elektrickým polem v okolí štítu, ale jeho gradient byl gigantický a tomu také odpovídaly indukované proudy. Poškozený transportér nebyl celistvý, a tak energie pronikla dovnitř. Mohutný blesk se vybil mezi úchytem na stropě a řídicím pultem. Prošel sedadlem, vstoupil do Cuarta zády pod krkem, kde se rozdělil a pokračoval horníma rukama do pultu. Cestou všechno spálil – kromě křesla, jehož výplň explodovala.

Následovaly exploze několika nádrží s palivem korekčních motorů, které narušily trup a způsobily nekontrolovatelnou rotaci. Bezpečnostní systém ještě fungoval a přepážka okamžitě hermeticky oddělila pilotní kabinu od zbytku transportéru. Teď už z něj byl jen sotva ovladatelný šrot, který stále vysokou rychlostí mířil k modrozelené planetě, zabírající vždy na krátkou chvilku skoro polovinu výhledu z kabiny.

Být Cuarto obyčejný bezwinger, nejprve by se zbláznil bolestí a záhy zemřel. Takhle ale obranné mechanismy těla bojovníka dokázaly zabránit vstupu bolesti do vědomí a udržet ho schopného dalšího rozhodování.

Horní paže jsou nepoužitelné a ramena dost poškozená, ale dolní ruce pracují, byť ramenní klouby drhnou. Spáleniny jsou sice rozsáhlé, ale infekce se bezwinger bát nemusel.

Začal se tedy zabývat blížící se planetou. Podle přístrojů to byl jeden z kyslíkových světů, kvůli kterým sem přiletěli. Už si to neověří, protože tato citlivá zařízení výboj zničil. Přistane, případným pronásledovatelům se někde schová a uzdraví se. Nejprve však musí hodně zpomalit, jinak shoří v atmosféře. Zkusil zažehnout brzdné motory, ale podle očekávání nereagovaly. Pokud ještě fungují, tak stejně nemají palivo, nádrže vybuchly.

Nevadí. Transportér nerotuje tak rychle, aby nedokázal ve vhodnou chvíli zapínat a vypínat hlavní pohon.

Nechal do vědomí proniknout přehled poškozených míst a kriticky do seznamu nahlédl. Bylo to mnohem horší, než se zdálo – výboj prošel také 253
do podlahy a na své cestě ničil, co mohl. Z tohohle křesla po svých neodejde. Bylo poškozeno také několik důležitých orgánů a funkce jejich záloh nebyla ani zdaleka přijatelná. Možná brzy selžou. Rozhodně se nadechl – není vše ztraceno, malou šanci ještě má.

* * *

Lidé jen zírali, jak jim transportér unikl a dál pokračoval k planetě. Těsný průlet kolem silového pole způsobil jeho rozsáhlé poškození – několik explozí na zádi transportéru udělalo z pláště ementál. Ale pilotní kabina a hlavní pohon zůstaly vcelku. Bezwinger patrně ještě žije.

„Bezwinger využívá rotace transportéru a ve vhodnou chvíli zapíná hlavní motor. Míří k planetě a zpomaluje," hlásil NSH.

„Ten má výdrž!" zvolal Karel s obdivem a zeptal se NSH: „Neši, jakou má šanci s tím vrakem přistát?"

„Odhaduji tak pět procent."

„Zvládne to," prohlásil Marek, „bezwingeři jsou odolní a jejich stroje dobře konstruované. Zvláště v případě, že je tam upravený bojovník."

„Dobře," rozhodl Karel, „dáme mu šanci. Připadá mi kruté dávat odsouzenci na smrt takovou naději, ale zajímalo by mě, jak daleko se dostane. Neši – pokud se stane, že by dokázal přistát, sestřel ho."

Transportér zpomalil a vlétl do atmosféry zádí napřed. Konstruktéři s pohybem v atmosféře počítali a aerodynamické prvky ho i přes rozsáhlá poškození stabilizovaly. Masivní záď fungovala jako tepelný štít a zařízení, které Marek nazval 'gravitační brzda', pracovalo natolik dobře, že se tryska hlavního pohonu rozžhavila jen málo.

Bezwinger si byl vědom toho, že jeho dopravní prostředek drží pohromadě jen silou vůle. Proto se snažil dosáhnout rovnováhy mezi minimálním namáháním stroje a co nejrychlejším přistáním. Štěstí mu přálo a brzda fungovala nad očekávání dobře, jinak už by byl shořel v horních vrstvách atmosféry. Vidět je nemohl, ale věděl, že cizinci tam někde jsou.

O co se vlastně snaží?

NUPAČ zůstal na nízké oběžné dráze a sledoval pomalu klesající transportér. Sledování bylo jednoduché, protože transportér nemohl nijak manévrovat. Posádce i Karlovi bylo bezwingera líto, ale nemohli ho nechat žít, protože by se určitě někde časem objevil a všechno jim pokazil. Naopak nepřežití prvního čtyřrukého bezwingery řádně zchladí. Jedinec proti osmi miliardám.

Karel si uvědomil souvislosti a vzpamatoval se.

„Neši, připrav se," přikázal rozhodným hlasem, „sestřelíme ho."

„Moment, pane, zdá se, že ho štěstí opustilo... Gravitační brzda 254
vysadila!"

Bylo to ještě mnohem horší. Kolaps brzdy za plného provozu na okamžik zdeformoval gravitační pole planety, což transportér roztrhlo. Obě části, náhodně se převracející, mířily k povrchu planety moscarů jako kámen.

„Je to dobré," ozval se Feroz, „zbytky dopadnou někam na úpatí hor a nic moscarům nezničí."

„Neši, vyhledej místo k přistání výsadkového člunu nedaleko místa dopadu," rozhodl Karel a zvedl se. „Se mnou půjde Alexandr, Marek a Feroz... Pojďme hned."

* * *

Výsadkový člun posadil Alexandr do trávy nedaleko poškozeného lesa.

Zatímco záď bezwingerova transportéru byla rozeseta všude kolem, protože v pěti stech metrech explodovala, kabina dopadla mezi obří stromy, které Karlovi připomínaly smrky, a vytvořila široký průsek. Nárazy do mnoha vzrostlých stromů těžce snášela, různě se převalovala a postupně se rozpadala. Její torzo teď připomínalo nedopalek odhozený v trávě. Ještě se z něj kouřilo.

Při některém z posledních obratů 'vyplivla' svůj obsah a zdevastovaný bezwinger ležel v trávě daleko od kabiny. Než k němu lidé a velud došli, oslnila je asi desítka bílých záblesků, které však v dopoledním slunci nebyly tak intenzivní jako v uzavřené místnosti. Jako na Zemi, pomyslel si Karel, čumilové se sbíhají k místu neštěstí.

Karel neměl samozřejmě šanci moscary odlišit, ale podle rozestavení hned poznal, že tři poslední příchozí jsou strážci. Vzápětí se mezi nimi objevili další dva, které poznal hned podle širokých opasků pod chapadly: členové rady starších. Nejvyšší měl opasek se zvláštním ornamentem.

Hned zahájil komunikaci.

Vítejte, kapitáne. Podle obrazů, které nám předal Azuz, je tohle onen tvor, jenž nás měl zotročit?

Ano. Azuz ho použil, aby se dostal z jejich lodi, ale on nám pak utekl, myslel si Karel.

Kde je Azuz?

Je mi to líto, zemřel, odpověděl Karel, a protože už byl poučen, přehrál si vzpomínky na návrat Azuze na NUPAČe. Tím moscara seznámil se vším, co věděl.

Znáte důvod?

255

Myslíme si, že je to proto, že došlo ke změně budoucnosti, jejíž byl Azuz přímým účastníkem. Když průzkumná loď odletěla, místo aby přiletěla sem, bylo špatně nám všem. Ale my to znali jen z vyprávění, kdežto Azuz u příletu bezwingerů nejspíš osobně byl. Marek se výzkumem pohybu v čase zabýval a nazývá to časové kompenzační síly.

Říkáte, že vám bylo špatně? Zřejmě moscarové snáší změnu budoucnosti mnohem hůř, protože všichni, kteří byli u Azuzova vyprávění, měli těžké zdravotní potíže. Včetně mě. O pohybu v čase nevíme nic, ale z důsledků jsme odvodili jedno – ty síly smažou vzpomínky na události, které se nestaly. A paměť moscarů je rozsáhlá a ukládá informace distribuovaně, takže změna je tak velká, že moscara zabije.

Ano, takhle nějak to bude... Musíme však vyřešit vážnější problém. Tady můj syn, zvyklý na komunikaci s telepaty, je připraven vás seznámit s novou situací.

Dobrý den, pozdravil Marek, jakmile ho Karel lehce postrčil před sebe.

Seskupil jsem všechno, co je nám známo a co jsme vymysleli za těch pár hodin. Převezměte si to.

A zatímco Nejvyšší se probíral informacemi, obrátil se na Karla druhý člen rady.

Co s ním máme udělat, kapitáne?

Zatím nic. Jeho a zbytky jeho lodi posbíráme a dopravíme na náš hvězdolet, protože je budeme ještě potřebovat. Pokusíme se totiž přelstít bezwingery podruhé... Jsou mezi vámi také zahradníci?

Chcete snad něco vypěstovat?

No, ptám se proto, že potom bude potřeba zahladit stopy na přírodě...

Důležité je, aby nebylo nic vidět odtamtud, ukázal Karel prstem k nebi.

Rozumím. Uděláme to, kapitáne, a vy to shora potom zkontrolujete.

Děkuji.

Nejvyšší se mezitím snažil strávit informace od Marka, ale nebylo to jednoduché.

Nerozumím obratu 'měli jsme zmizet'. Myslel jste tím 'rozložit na atomy'?

Nikoliv, zakroutil Marek hlavou. Všechno v tomto vesmíru stojí na společných základech. To, co se nám zdá stabilní a statické, je ale v neustálém pohybu. Zvykli jsme si nazývat mikroskopickým to, co naše oči nevidí. Mezi naším zrakem a atomem je mnohařádová propast. Stále mě přivádí v úžas schopnost moscarů pracovat s hmotou, dalo by se říct, že 256
vidíte atomy. Jenže ještě větší propast ve velikosti je mezi atomem a kvanty.

Zjistili jsme, že všechno – hmota i energie – je projev kvant. A čas není to, co jde kolem nás – čas je energie vesmíru, je to to, co nás pohání. Časové síly pracují na úrovni kvant a pracují stejně, když odstraňují vzpomínky na události, které se díky změně budoucnosti nestanou, jako když odstraňují předměty, které nevzniknou. Změnili jsme budoucnost – bezwingeři se vrátili domů s nepořízenou. Změna to byla velká, sám jste ji pocítil. Pokud bysme dosáhli svého a změnili budoucnost našich civilizací, stali bysme se zde přežitkem, který časové kompenzační síly musí odstranit. Nejen vzpomínky na nás, ale i nás samotné. Prostě by se nikdy bezwingeři nestali díky moscarům vládci vesmíru a Azuz by se jim nemusel postavit. Evidentně se nic takového nestalo. To může znamenat jediné – boj ještě neskončil.

Feroz to říkal: bezwingeři se jen tak vyděsit nedají a vrátí se. Nejlépe s bojovým hvězdoletem.

Je mi to jasné – vy nevíte, kdy přiletí. Ani nevíte, jak si poradit s takovou silou.

Přesně tak – potřebujeme pomoc moscarů. A jeden stačit nebude!

* * *

Pozemšťané a velud dali spolu s moscary dohromady plán. Byl velmi riskantní. Marek se alespoň snažil, aby žádný moscar nezemřel. Vymýšlel kdejaké fígle, ale moc možností nebylo. Nakonec zůstal jen jeden nevyřešený problém – kdy to bude?

Sice se spolu s Ferozem dopočítali k nějakým hodnotám, ale rozptyl byl tak velký, že pořád nevěděli nic. Nakonec Marek kategoricky prohlásil, že to bez použití časostroje nepůjde. Odhadl, že za den dva vymontují s Thedorem jeho ovladač z NUPAČe a připraví v nějaké jeskyni v horách konstrukci, která jeho silové pole rozšíří dost na to, aby se tam vešel on a jeden moscar. Měl by stačit jeden nebo dva skoky do budoucnosti.

Přítomní moscaři hned dali najevo nadšení, ale lidem to musel vysvětlit:

„Vy se s NUPAČem někam schováte. Já zalezu s moscarem do hor, aby nás bezwingeři nenašli ani náhodou. Přesuneme se o tři měsíce dál a moscar naváže kontakt s někým, kdo zůstane v normálním čase a řekne mu, kdy přesně se tu křižník objevil. Když to nevyjde, přesuneme se o další půlrok. To je horní hranice našich výpočtů. Musíme jen donutit bezwingery, ještě nevím jak, aby přiletěli na konkrétní vzdálené místo, a moscara s informací nechat poblíž hor."

257

„Ale to je přece jednoduché," reagovala hned Sylva, „bude tam jediný energetický zdroj na planetě. To spolehlivě zabere."

* * *

Tauro as Terible byl voják každým coulem.

Prakticky veškeré jeho počínání, včetně obyčejných každodenních aktivit, neslo stopy vojenského uvažování. Tauro se netajil tím, že nejdřív střílí a pak se ptá. Velení nemohlo poslat na potlačení neznámého nebezpečí nikoho lepšího. Tauro plně sdílel názor velení, že srandu si z bezwingerů nikdo dělat nebude. Neměl zkrátka smysl pro humor.

Když si Tauro přečetl zprávu velitele průzkumného hvězdoletu a pohovořil s ním, věděl dávno před odletem, jak bude postupovat. Jeho veřejně známým názorem bylo, že prohra se dá akceptovat jen v případě, že si voják řádně kryl záda. Byl přesvědčen, že v potížích mají prsty cizinci v kulovém hvězdoletu, a protože měl aktuální informace, mohl naplánovat návrat do trojrozměrného prostoru na přesné pozici.

V páté dimenzi trvala cesta jen tři dny. Vynořili se na podobném místě jako průzkumný hvězdolet, ale jen proto, aby porovnali výpočty se skutečností. Seděly perfektně. Křižník proto na krátký skok do soustavy použil subprostor.

* * *

Na NUPAČi byli připraveni.

Ale na pohled, který se jim náhle naskytl, se připravit nedalo. Poblíž se ze subprostoru vynořil tříkilometrový stroj a zastavil vedle nich. Čtyřicetkrát větší gigant okamžitě zasedl lidskou psychiku a všichni bez hnutí zírali nekonečně dlouho.

Marek byl na falešném můstku, protože bezwingery očekávali každou chvíli. Na sucho polkl, přestože hvězdolet velikosti planetky už viděl. Proto se vzpamatoval první a bezwingersky vyhrkl:

„Vítejte... Přišli jste nás konečně zachránit?"

Odpověď přišla obratem. Ne však rádiem v řádu miliwatt, ale laserovým impulsem v řádu gigawatt. Na takovou odpověď už neměl kdo reagovat...

* * *

Tauro si spokojeně zamnul ruce a prohlásil:

„To by bylo! Další věcí v pořadí je najít čtyřrukého. Vyšlete do soustavy 258
připravenou zprávu. Pokud tu někde je, musíme mu dát čas, aby nás zaznamenal. Možná ho cizinci sestřelili a dopadl na planetu. Hledejte trosky a snažte se zachytit nouzový signál identifikátoru. Chvíli zůstaneme zde, a když nic nezjistíme, podíváme se nad každou planetu pro případ, že by byl nouzový signál příliš slabý."

I nad osmou? Zástupce byl s průzkumnou zprávou seznámen také. Bral ji mnohem vážněji.

Tam bych letěl až na konec, co kdyby to s tou všemocnou bytostí byla pravda.

„Veliteli," zvolal mozek hvězdoletu, „máme signál identifikátoru!"

„Cuarto?"

„Ano. Signál je však nestabilní, kolísá a občas se ztratí úplně."

„Takže je v pohybu?"

„Už jsem zaměřil přesné místo a vysvětlení je prosté – mezi pátou a čtvrtou planetou je hromada kamení. Kdysi tam asi byla malá planeta, která se rozpadla a zbytky se rozprostřely na tisíc kilometrů, šířka je ale sotva sto a výška o něco méně. Tam někde uprostřed se schoval."

„Co zpráva obsahuje?"

„Nic, veliteli, je to jen nouzový signál bez modulace. Navíc velmi slabý.

Přistál na některém kameni a přerušování způsobují ostatní balvany, protože se všechny neustále pohybují. Navrhuji letět blíž, určit pozici a poslat tam letoun."

„Souhlasím. Pro začátek vyšleme jednoho průzkumníka, kdyby to byla nějaká past."

* * *

Celou hodinu stáli na okraji pásu malých i velkých skal a prováděli pozorování a výpočty. Tauro byl nervózní z nečinnosti. Navíc se mu nějaké pozorování příčilo už z principu. Nevydržel to a zeptal se počítače:

„Seso, to se nemůžeme prostřílet? Energie máme dost!"

„Není to správné, veliteli. Bezwingeři by neměli zbytečně ničit přírodní útvary, zvláště když ještě nebyly prozkoumány," citoval počítač vojenské řády. „Navíc bysme museli odpařit skoro polovinu kamení a přitom by mohl být zničen i čtyřruký nebo to, co z něj zbylo."

„Nechtěl jsem tam vletět s celým hvězdoletem, ale udělat jen cestu pro letoun."

„Trochu by se situace zjednodušila, ale nijak výrazně. A navíc – jsem hotov!"

„Tak dobře," rezignoval Tauro, „pošli toho průzkumníka."

259

Lodí proběhlo lehké zachvění a zanedlouho vyletěl z hangáru malý, obratný a dobře vyzbrojený letoun a zamířil mezi balvany. Na první pohled to vypadalo jako dokonalý chaos. No, i na druhý... Ale každý kámen v tom zmatku měl svou dráhu a počítač hvězdoletu sestavil matematický model, který dovolil navigačnímu počítači letounu klikatý, ale bezpečný let. Navíc jeho pozorování "z druhé strany" umožnilo počítači hvězdoletu model dále zpřesňovat.

„Veliteli, jsem nad místem havárie," hlásil po chvíli průzkumník, „je to skála větší než ostatní a na ní je rozpadlý transportér. Detektory hlásí mrtvého bezwingera a podle velikosti to bude čtyřruký."

„Jak vypadá ten transportér?"

„Je to v podstatě jen kabina, navíc pěkně orvaná. Registruji v okolí havárie i v prostoru velké množství kovu. Řekl bych, že to bude motorová sekce. Vybuchla. Všude je... co to bylo?"

„Nějaký problém?"

„Už nic," odfoukl si průzkumník, „zahlédl jsem nějaký světelný záblesk, ale byl to jen odraz světla místní hvězdy na nějakých troskách... Myslím, že přistávat by bylo hodně nebezpečné. Mohu se vrátit, veliteli?"

„Ano. Mise skončena, vraťte se."

A to se právě mýlil – mise teprve začala.

* * *

Hrdinný moscar se jmenoval Ašír.

Byl z Azuze nadšený a velmi se zajímal o techniku – převzal od Azuze informace o bezwingerech a prolezl s Theodorem celého NUPAČe.

Představu techniky bezwingerů si později upřesnil na havarovaném transportéru čtyřrukého, jenže z toho moc nezbylo. Ještě to nevěděl, ale byl teď jediný, kdo mohl dosáhnout výsledků, pro které Azuz a teď i pozemšťané položili životy.

Ještě dlouho potom, co průzkumník z letounu vystoupil, zůstal uvnitř a svým sedmým smyslem zkoumal hvězdolet. Věděl, co má hledat, ale nevěděl, kde to přesně je. Feroz přibližnou představu měl, ale byl to biolog, ne technik.

Podle zákona schválnosti ale nacházel všechno možné, jen ne hlavní rozvodnu. Systematicky si v paměti skládal prostorový model hvězdoletu, ale stroj to byl neuvěřitelně rozlehlý. Už věděl, kde je můstek, kuchyně a jídelna mužstva, sklad potravin, centrální regenerátor vzduchu, solárium a tělocvična – samé důležité věci. Našel i kajutu velitele s bezpečným přístupem k řídicímu počítači. V tomhle byl Tauro nedůsledný a ukončit 260
přímé spojení s mozkem hvězdoletu bylo pro něj moc práce.

Ašír usoudil, že by bylo vhodné poznat myšlenkovou strukturu velitele.

Když bude vědět přesně, kde se nachází, bude návštěva jeho kajuty bezpečná. Zaměřil své smysly na můstek, odposlouchával myšlenky důstojníků a snažil se je spojit s jejich fyzickou existencí. Taková pasivní selekce nebyla jednoduchá, ale nechtěl se prozradit příliš brzo. Postupně tak zúžil výběr až na jediný mozek a zaměřil se na jeho myšlenkovou strukturu. Hlavně si ji musí dobře zapamatovat!

Potom přeskočil do velitelovy kajuty. Doufal, že tam počítač kamery nemá. V klidu si pak dobře čtvrt hodiny prohlížel množství zajímavých informací. Nezapomínal sledovat okolí, protože předpokládal, že si mozek všimne přístupu z terminálu, u něhož by nikdo neměl být, a pošle tam ochranku. Kromě toho ještě tvořil v útrobách terminálu slušnou bombu.

Vzhledem k úkolu, který ho čekal, došla rada starších k závěru, že je správné, aby obdržel neveřejné informace o výbušninách. Bylo mu jasné, že po návratu mu tuto část paměti budou muset vymazat. Toho se nebál.

Vyrovnal se i s mnohem vážnější věcí – málokdo si myslel, že se vrátí.

Včetně něho.

V poslední chvíli zachytil dva odhodlané mozky, které se blížily ze dvou míst ke dveřím. Teleportoval se na toalety přes chodbu. Krátce nato zachytil myšlenkovou strukturu velitele. Ten svou kajutu odemkl a pustil napřed ochranku. Když nic nenašli, vešel dovnitř. Uprostřed místnosti se rozhlédl a poslal ochranku pryč. Pak si všiml nevypnutého terminálu a přistoupil k němu.

Strážce za sebou zavíral dveře, když zaduněl ohromný výbuch. Tlaková vlna dveře přirazila a odhodila strážce na protější stěnu chodby. Druhý strážce se po kolegovi ani neohlédl, rychle otevřel dveře a vběhl do místnosti. Exploze mrštila velitelem přes celou místnost, kde zpřelámaný ležel v kaluži krve. Strážce se mu vrhl na pomoc, ale moc toho nezmohl.

* * *

Odstavení velitele pár hodin bezwingery zdrželo. Velení převzal jeho zástupce, ale ten se do nějakého dobrodružství nehrnul. Když lékaři oznámili, že velitel bude do šesti hodin schopen komunikace, rozhodl, že zůstanou tam, kde jsou. Tauro je celé tři dny letu honil a testoval, tak ať má posádka chvíli klid. Bojový režim ale nezrušil. Bál se neznáma mnohem víc než velitel.

Ašír také klid uvítal. Teď už konečně energetickou centrálu našel. Díky Azuzovi, který své nadšení pro techniku na něj přenesl, přistoupil ke svému 261
úkolu mnohem nápaditěji. Místo přerušení hlavního vodiče, které by ho hned prozradilo a které by za chvíli opravili, začal tiše a nenápadně tvořit na jednotlivých odchozích vodičích mikronálože s pojistkou. Později podle potřeby může telekineticky uvolnit všechny pojistky najednou, nebo postupně.

Protože tvorba náloží nebyla nijak zvlášť náročná, krátil si čas tím, že odposlouchával myšlenky a hovory techniků po lodi. A najednou se lekl tak, že málem přivedl k výbuchu právě dokončenou nálož. Dozvěděl se, že NUPAČ už neexistuje. Dva technici, kterým právě skončila služba, se přeli o správnosti tohoto kroku.

Nejprve ho to zdrtilo – tak, a je hotovo! Bylo naplánováno, že bezwingerům zničí ovládání a zbraně a pak si pro něj pozemšťané přiletí.

Nasměruje křižník do slunce a teleportuje se na NUPAČe. Takhle shoří s nimi!

Z nevyhnutelnosti osudu se mu chtělo zařvat, ale neměl hlasivky. Tak se nahromaděného přetlaku zbavil alespoň telepaticky. Pro nepřipravené telepaty to byla těžká rána. Téměř desetina posádky okamžitě zemřela a třetina omdlela. I na vzdáleném můstku všichni zaúpěli bolestí.

Jenže se tím prozradil. Počítač hned vyhlásil nejvyšší stupeň pohotovosti a začal skenovat vnitřní prostory. Nevěděl, že moscar, na rozdíl od bezwingera, dokáže vytvořit tak silnou bariéru, že ho neodhalí ani jiný moscar, natož nějaké detektory.

Ašír byl na detektory upozorněn, a tak se na několik minut uzavřel do sebe a přemýšlel, jak dál. Avšak v zoufalství si hned neuvědomil prosté řešení – udělá to jako Azuz a půjčí si nějakého bezwingera jako pilota.

Rychle sestavil náhradní plán. Ještě chvíli si s bezwingery prohraje a pak je nasměruje do slunce. Včas odletí s jedním pilotem v transportéru domů.

Nechá ho havarovat v horách a před dopadem se teleportuje pryč.

* * *

A tak se také stalo.

Jenže v okamžiku, kdy bojový hvězdolet bezwingerů zanikl ve sluneční výhni, udeřily kompenzační síly a Ašír se zhroutil. A stalo se tak poté, co paralyzoval pilota. Transportér se zřítil do skal, jak Ašír naplánoval, ale Ašír v něm zůstal.

Pozemšťané se svou lodí a veškeré stopy po nich zmizely, jako by nikdy neexistovali. Když se bezwingeři po deseti letech znovu do soustavy moscarů odvážili, informoval je jejich řečí rádiový vysílač, že tam nejsou vítáni, Radost a pokud do soustavy vstoupí, budou zničeni. Byla to první 262
a nadlouho jediná zapovězená hvězdná soustava.

* * *

Čas dozrál, jak říkají chrononauti – otočte stránku a vstupte naposledy do význačného bodu časoprostoru...

+ + +

263

4.3 Třetí planeta

Posádka NUPAČe na Karesti tři poskakovala4 kolem poškozené stavby několik hodin. Neměli ty správné přístroje, ale i tak bylo zřejmé, že stavba je hodně stará a určitě to není dílo člověka. Také bylo evidentní, že už je to pár století, co ji trefil nějaký meteorit.

Teď byla celá posádka na můstku a Karel nechal NSH spojit ministra Karestie, informoval ho o mimozemském bunkru a nabídl další průzkum týmem z Dory. Rozloučili se.

„...Přeji klidnou plavbu."

„...Na shledanou, pane ministře."

Jen ministr bádání zmizel z obrazovky, přikázal Karel start.

* * *

Na Doře zatím neuběhla ani hodina od odletu NUPAČe a Altar byl vyrušen operátorkou. Byla evidentně nervózní a trochu se zadrhávala.

„Pane, volá vás kapitán Tichý z hvězdoletu NUPAČ... Asi se zbláznil!"

Altar se zamračil a gestem souhlasil se spojením. A skutečně, byl to Tichý a tvářil se vítězně.

„Co se stalo, že jste zpět?" zeptal se Altar v očekávání problémů.

„Pane, vyslechněte mě a nepřerušujte, prosím."

„Poslouchám."

„Podle vašeho příkazu jsme vyhledali toulavou planetu, ale přiletěli jsme ve chvíli srážky. Byla to taková pecka, že nás to odhodilo do subprostoru a vrátilo v čase. Dodávku na Karesti jsme doručili a vracíme se. Chtěl jste, abysme se vrátili s něčím zajímavým – a to se stalo. Sonda kolonie objevila podivnou stavbu na třetí planetě. Pane, ten bunkr je prokazatelně mimozemský!"

* * *

To bylo radosti, když přišel domů – bude otcem! Altar mu blahopřál, ale hned ho začal přesvědčovat, aby dělal velitele výpravě vědců. Karel moc 4

Význačný bod časoprostoru počtvrté a naposledy.. .

264
nadšený nebyl, ale vzápětí se stalo něco, co změnilo situaci. Na obrazovce byla úřednice z pošty a oznámila jim, že oba mají naléhavé zprávy.

Posílat zprávy subprostorem mohli lidé jen poštovní raketou. V podstatě to byla létající databanka, která se na Měsíci napojila na GWW. Druhá taková loď byla v tu dobu na Doře. Pak si to vyměnily. Net na Doře tak byl aktualizován každých osm pozemských hodin.

„Myslím, že z Karestie nic nebude, pane,“ konstatoval Karel, „čekal jsem zprávy později, ale je skoro jisté, co přišlo. Když mi dovolíte, otevřel bych tu zprávu zde. Určitě je od Matyse. Pak je i pro vás.“

Zpráva skutečně byla od Matyse, ale podepsaný byl nějaký generál Tenký. Karel přelétl text očima a moc moudrý z něj nebyl. Otočil se zmateně na Altara:

„Pane, to se mi snad jen zdá! Taky tomu rozumíte tak, že John Ruffinak žije?“

„Je to tak,“ konstatoval Altar, který si text přečetl pečlivěji. „Co s ním máte?“

„Vzpomínáte, co jste mi řekl po promítnutí útoku na Bined? Abych hledal. Zaúkoloval jsem Matyse a zároveň jsem ho požádal, aby něco zjistil o Ruffinakovi. Když jsem navštívil Bined, místo imigračního úředníka mě zpovídal důstojník. Ruffinakův syn. Řekl mi, že jeho otec zemřel před jedenácti lety. S Johnem jsem se seznámil krátce před odletem na výpravu a považuji ho za přítele. Myslím, že i on mě. Slíbil jsem jeho synovi, že zjistím proč... Nejsem Sibyla, pane, ale občas mívám tušení. Je to takový neobvyklý pocit. Stává se mi to velmi zřídka. Udělal jsem s ním několik negativních zkušeností – až jsem se ho naučil brát vážně. A ten pocit mi říká, že útok na Bined a schovaný Ruffinak spolu souvisí. Přestože se ten dojem snažili vyvolat, nebyli to mimozemšťani, pane. Možná sama pozemská vláda... Jen nechápu, kam Ruffinak zmizel. Kde se musí nacházet člověk, aby byl oficiálně prohlášen za mrtvého a ani za jedenáct let se na podvod nepřišlo?“

„Mám určitou představu,“ pokýval Altar hlavou, ale moc příjemně se netvářil. „Co chcete dělat, když na Zemi nesmíte ani vkročit?“

„Budu muset... Pane, půjčíte mi své doktory?“

„Jste naivní, pane Tichý. Nestačí mít napudrované tvářičky a přebarvené vlasy. Globální systém rozpoznání pracuje s drobnostmi, jako je způsob chůze či gestikulace. Je jedno, že mu to bude trvat o hodinu nebo o den déle. Nakonec se prozradíte. Věřte mi – můžete zhubnout nebo ztloustnout, můžete mít pásku přes oko nebo tmavé brýle, rozpozná vás!“

„Pane Newmane, se vším se počítá. Matys slíbil, že najde člověka, který je mi dostatečně podobný a má nějaké svobodné povolání. Pošle mi jeho fotografi , abych se mohl připravit. On si udělá volno a vyrazí na výlet a na oběžné dráze se prohodíme. Týden by byl na Doře – víc nebudu 265
potřebovat.... Samozřejmě pokud s tím souhlasíte.“

Altar ho mlčky pozoroval a přemýšlel. Musel svést těžký boj mezi vypočítavostí – kolik zajímavých informací Tichý posbírá – a ohrožením jeho existence ze strany tajných služeb, vojenských a polovojenských organizací Země a všech kolonií. Zdálo se mu neuvěřitelné, že by kterákoliv organizace nebo pozemská vláda utajila takový objev a dokázala na jeho základě postavit hvězdolet, vlastně tři. Pak by se Tichý vystavoval nebezpečí zbytečně. V každém případě bude mít Země zanedlouho velké potíže, protože se patrně zhroutí trh s kovy. A dominový efekt se postará o zbytek.

„Souhlasím, pane Tichý. Musíme ale rychle, protože očekávám, že na Zemi zanedlouho vypukne chaos a nemusel byste se už vrátit... Jak oznámíte Matysovi, že jste připraven? A sehnal vůbec někoho?“

„Doufal jsem – byl jsem přesvědčen, že budete souhlasit, pane. Akce už běží. Otevřete tu přílohu – tam se všechno dozvíme.“

V příloze byla kopie inzertního článku z planetárních novin, samozřejmě elektronických. Byla tam fotografie nějakého muže s pěstěným knírem a titulek hlásil, že budou obnoveny kurzy origami včetně praktických cvičení. A že muž na fotografi , nějaký Arnold Torstenson, vnuk slavného Gilgada Goméze, je znalec tohoto umění ve světovém měřítku. Právě uvedenými kurzy se Torstenson proslavil. Budou to tři sezení v uvedených termínech a kurs povede jeho manželka, neméně talentovaná. Celková cena je... Následovala tak sprostá hodnota, že si i Altar znechuceně odfrkl.

Karel si ale podrobně prohlížel fotku. Matys opravdu vybral dobře, Altarovi plastici by s ním neměli mít mnoho práce. A datum a čas kurzu nejspíš budou termíny jejich setkání na oběžné dráze Země. Nejbližší už za čtyři dny. Karel byl spokojen, všechno se stihne. Být Torstensonem nebude tak těžké. Pak mu ale padl zrak na obor, v němž se Torstenson proslavil, a zaúpěl nahlas. Zoufale pohlédl na Altara a vzdychl si:

„No nevím, pane, mám potíže složit i vlaštovku...“

* * *

Také Edita Sulenová obdržela zprávu. Byly v ní jen dvě věty: „Máš dovolenou, koukej přijít za tři dny na oběd. Tvá milující matka.“

* * *

Karel vešel do malé kavárny na konci ulice, dost daleko od místa pořádání kurzu origami, aby ho nikdo neobtěžoval. Poslal ho sem Torstenson, když si v kabině malé nákladní lodi, vyslané Altarem s nějakou dodávkou k Měsíci, podali ruce, vyměnili oblečení a Karel si před zrcadlem nacvičil 266

pohyb, jímž si Torstenson upravoval nepoddajné vlasy.

V ulici se převaloval ranní opar a slunce teprve nesměle vykukovalo za mraky. Hodinu po otevření byla kavárnička stále prázdná, až na jednu hubenou dámu v nejvzdálenějším koutě, popíjející čokoládu z malého šálku, přesně pasujícího do její drobné ručky. Měl se setkat s nějakým důstojníkem. Vágní určení stolku se nakonec ukázalo být dokonalé: nalevo od vchodu, modrá váza se živou květinou. Na ostatních stolcích byly o něco menší vázičky zelené a růžové barvy s květinami umělými, leč značně olysalými, různých druhů a barev.

Karel se ještě jednou rozhlédl po útulně vyzdobeném prostoru a usedl k určenému stolku. Na stolku vedle vázy stál malý ceník s velkým obrázkem kouřícího šálku. Evidentně si ho měl pročíst a pak objednat, protože se znuděnou obsluhou jeho příchod ani nehnul. Už to, že při cinknutí zvonku nade dveřmi zvedl mladík hlavu od nějaké elektronické hry, byl malý zázrak. Také informace, které musel díky brýlím vidět, ho nechaly chladným. Asi nebyl fanouškem origami. Karel zatoužil znát konspirační pravdu – je to nastrčený voják, nebo normální chování obsluhy?

Karel se automaticky posadil tak, aby viděl na vchod. Hodiny nad oknem vlevo byly notně omšelé, ale rádiem řízené, a očekávaný člověk tak byl přesný jako atomové hodinky. V devět nula nula vešel neuvěřitelně hubený a vysoký muž. Slovo 'vešel' nedostatečně popisuje způsob jeho vstupu – zvonek u dveří jen nesměle zacinkal. Mladík opět letmo zvedl hlavu – ale pak se evidentně celý napružil, div že se nepostavil do pozoru.

Karlovi to jako odpověď stačilo.

Zatím se dlouhán graciézně složil na židli proti Karlovi a s úsměvem se představil:

„Brýle vám nelžou – jsem generál Tenký, velice mě těší.“

„Torstenson,“ představil se Karel ironicky.

„Rád vás poznávám. Toužil jsem se setkat s tak úspěšným mužem.“

„Taky fanda origami?“

„Ne, kosmických výprav.“

„Povězte mi, pane Tenký – udržujete si postavu podle jména, nebo vám jméno přidělili podle vzhledu?“

„Ani jedno – to mi postava byla přidělena podle jména, abych nedělal ostudu.“

„Děkuji. Druhá otázka: ta obsluha je váš člověk?“

„Ne...,“ dal Tenký najevo překvapení. Pak s lehkým kývnutím dodal: „Ale ta dáma támhle vzadu ano.“

„Netrefil jsem se. Usoudil jsem podle toho, jak zareagoval na váš příchod... Pak tedy třetí, neméně důležitá otázka: opravdu Ruffinak žije?“

„Byl jsem se tu porozhlédnout předevčírem a tomu lenochovi jsem 267
trochu profoukl uši. Hned tak na mě nezapomene... A jak jste dospěl k závěru, že je John naživu?“

„Z vaší zprávy vyplývalo...“

„Velmi mě mrzí, že jsem se vyjádřil tak nepřesně – zemřel sice až šest let po svém pohřbu, ale již není mezi námi.“

„Aha,“ na víc se Karel nezmohl.

„Pane... Torstensone. Měl byste vědět, že je za tím zvláštní služba pozemské vlády. Je tak tajná, že ani nevím, jak se jmenuje. Prý platí jednoduché pravidlo – když to víte, jste buď jejím členem, nebo pod kytičkama. Ti ho drželi šest let – nejprve to bylo prý na jeho vlastní žádost, ale když splnil, co po něm chtěli, a chtěl se vrátit k rodině, řekli mu, že měl pohřeb před dvěma lety a musí zůstat u nich. Prý se tehdy tak rozčílil, že dostal infarkt. Drželi ho pod zámkem další čtyři roky. Postupně se s realitou smířil a pokračoval v práci. Na čem, to se mi zjistit nepodařilo.

Ale jednoho dne byla základna s laboratořemi, kde drželi Ruffinaka, přepadena silným vojenským oddílem. Ale kdo to byl, neví ani tehdejší ministr obrany. Dokonce se tehdy, a bývalý ministr mi to před deseti dny tlumočil, našly důkazy v podobě nějakých neznámých materiálů a zbytků podivné DNA. Je možné, že základnu přepadla nějaká ne-lidská rasa.

Důkazy byly jen forenzní – nikdo útok nepřežil. Identifikovat se podařilo jen asi polovinu obětí – několik lidí ani nenašli –, ale John Ruffinak byl určen naprosto jistě. Je mi líto.“

„Mimozemšťani? Dobré krytí.“

„Já o slovech ministra nepochybuju... Ne proto, že je ministr, ale proto, že je to bratr mé ženy.“

Při posledních slovech generálova tvář potemněla. Karel si toho všiml, ale netušil souvislosti, a tak změnu nálady ignoroval. Tak, že by přece? Jak zjistit, na čem Ruffinak pracoval? Že by nějací mimozemšťani letěli tak daleko a pak zabíjeli vynálezce? Anebo prostě udělali chybu – když si smůla na někoho zasedne, je jedno, zda je to člověk, nebo mimozemšťan.

Ani supertechnika a superinteligence průšvihu nezabrání.

Karel se zamyslel nad sebou a pocítil znechucení. Filozof a cynik už je, teď se z něj stává fatalista. Ten problém musí vyřešit. Ale když to nedokázaly státní služby tenkrát – po tolika letech už stopa vychladla.

Jedině snad, že by Tenký ještě něco vyšťoural! Lehkou úklonou hlavy poděkoval generálovi, který ho mlčky pozoroval, za respektování svého zamyšlení, a zeptal se:

„Pane Tenký, našel jste ještě něco dalšího?“

„Našel. Ale protože je to objemnější materiál, schovali jsme to na síti.

Tady je odkaz,“ řekl generál a položil na stůl malé origami z modrého 268
papíru. Patrně nějaký pták.

„Najděte si hotel, pane Ti – Torstensone, a prostudujte to. Domnívám se, že pokračovat v pátrání je příliš nebezpečné pro vás i pro nás.

Požadoval jste týden, ale vzhledem ke zjištěným skutečnostem jsem domluvil Torstensona již na pozítří ve stejnou dobu na stejné přestupní stanici. Na tom lístku je také jméno důstojníka, který by mohl něco vědět o věcech, jimiž se Ruffinak zabýval, než zmizel. Ale musím vás upozornit, že je to člověk velmi nespolehlivý a mohla by to být past! Chtěl se s vámi setkat v hotelu, ale raději si s ním domluvte schůzku v práci – pracuje na ministerstvu správy kolonií... Rád jsem vás poznal.“

Při posledních slovech vstal a podal Karlovi ruku. Karel vstal a stisk opětoval. Poděkoval a generál se po úsměvu otočil a vyšel z kavárny dveřmi, které otevřela a přidržela slečna, jež dopila čokoládu v okamžiku, kdy mu Tenký podal ruku. Karel dospěl k závěru, že obsluhu bude ignorovat jako ona jeho, a bez jediného slova vyšel na ulici, zalitou ranním sluncem, které konečně rozehnalo mraky a odpařilo mlžný opar ranního Londýna.

* * *

Karel se na balkóně hotelového pokoje, který si objednal před nástupem do turbovlaku, nadechl čerstvého pražského vzduchu. Přestože mu cesta trvala necelou hodinu, díky změně časového pásma se blížilo poledne a Karel dostal chuť na domácí kuchyni.

Sešel do přízemí třípatrového hotýlku a usedl jako první host v právě otevřené restauraci. Těšil se, jak se pocvičí v rodném nářečí. Skutečně se vzápětí objevil číšník a Karel si objednal knedlo–vepřo–zelo. Než se nadál, stočily se mu myšlenky k Ruffinakovi a jeho osudu.

Ještě jeden telefonát Karel vyřídil, když čekal na vlak. Objednal se u generála Beauforta. Jeho tajemnice dělala obstrukce, ale když zopakoval své jméno, najednou měla volný termín na zítřejší dopoledne. Ráno v devět v Berlíně.

Oběd byl skvělý a Karel si pochutnal jako už dlouho ne. Kuchyně na Doře se snažila vařit dle světové kuchyně, ale na Prahu nějak zapomněli.

Potom se zamkl v pokoji a připojil komunikátor na planetární síť. Tentokrát již nebyl tak naivní a vzal si od Torstensona zcela nový a zkontrolovaný přístroj, který mu poslal Matys.

V Londýně, na podzemní stanici turbovlaku, rozkládal origami od Tenkého velmi opatrně a snažil se zapamatovat si každý záhyb. Když teď rozložil papírek na stole vedle komunikátoru a opsal do vyhledávače adresu k úložišti informací od Tenkého, uvědomil si, že z toho modrého 269
cáru už ptáka nesloží, ani kdyby to zkoušel celou noc. Smutně tedy papírek nadvakrát přeložil a vrátil ho do kapsy. Pak se ponořil do stohu tajných a ještě tajnějších dokumentů, úhledně seřazených podle data.

* * *

Chvíli mu trvalo, než se v tom vyznal, ale potom otvíral jeden dokument za druhým a příběh Johna Ruffinaka, geniálního vynálezce, se před ním rozvinul jako kouzelná květina.

Příběh začínal před nějakými devatenácti lety, tedy rok po Karlově odletu na výpravu. John se na vědecké konferenci setkal s dámou, která mu učarovala. Především znalostmi a oborem bádání. Karel měl k dispozici souhrnná hlášení – Ruffinak se vyjádřil v tom smyslu, že se opakovaně přesvědčil, že to není jenom pozlátko, že opravdu do posledního detailu rozumí tomu, co její tým objevil a kam směřuje.

Karlovi bylo zřejmé, co následovalo. Dáma, příslušník tajné služby pozemské vlády, okouzlila vědce natolik, že zapomněl, že má doma ženu a dítě, zatáhla ho do postele a pak z něj udělala loutku. Skutečně to tak bylo – Ruffinak nejprve občas, ale potom stále častěji pomáhal v laboratořích vlády, aniž se staral, pro koho ta krasavice pracuje. Nakonec dal na svém pracovišti výpověď a domů létal stále méně.

Jenže pak se charakter hlášení začal měnit. Obdiv a komplimenty ze strany Ruffinaka trvaly, ale osobní vztah se dál nevyvíjel. Dáma se na Ruffinaka určitě dál usmívala, ale v hlášeních přibývala pohrdavá slova, posměšky a zanedlouho i urážky. Ruffinak ji prostě bral jako vědeckého partnera sobě rovného, ale jako sexuální symbol ji naprosto ignoroval. Byla to krásná ukázka vrcholné emancipace žen. Mohla se obléknout sebevyzývavěji – dočkala se nanejvýš kladného hodnocení nezaujatého komentátora.

Nakonec došla službě trpělivost. Když nefunguje Ruffinak, jak má, zabere jeho žena. Dáma tedy sedla na dopravní linku a udělala si výlet na Bined. Tam navštívila Ruffinakovu ženu a sdělila jí, že jejího muže miluje a on ji a že se budou brát. Také jí začala vyhrožovat, aby tomu nebránila.

V tomto případě se již situace vyvinula podle očekávání a manželství se rozpadlo.

Karel mezi dokumenty našel i fotografi agentky a jen nasucho polkl. To nebyla žena, ale bohyně! Uvědomoval si, že krása ženy je především subjektivním názorem muže – tvrzení 'každá žena je krásná' je blbost.

V tomto případě však věřil, že se jedná o výjimku a že každý muž by radostí šílel, kdyby o něj projevila zájem. Dlouho na fotografi zíral a snažil se vyrovnat s faktem, že i tak krásný tvor může být tak chytrý a tak – podlý.

270

Dál už to nebylo moc zajímavé. Jen v posledním hlášení se objevila pobavená poznámka, že to málo peněz, o kterém mluvil Ruffinakův syn, posílali jeho ženě na Bined Ruffinakovi kolegové. Velmi dobře viděli, co se s ním děje, a když úplně zmizel, bylo jim jasné, kdo v tom má prsty.

Čím se Ruffinak zabýval? Na to odpověď Karel stále nenacházel.

* * *

Ráno se Karel probudil v dobré náladě, protože nevěděl nic o nočním ohrožení a náhodě, v jeho případě šťastné, která útok zmařila v samém zárodku. Ale takhle mu nic nemohlo zkazit náladu a snídaně mu chutnala jako doma.

Času měl dost, a tak se v Berlíně rozhodl, že z podzemky vystoupí dřív a projde se branou. Když přišel do budovy ministerstva, oznámil mu dozorčí, že generál Beaufort ještě nedorazil, ať počká. Pak se od mladého vojáka dozvěděl spoustu zajímavých věcí, mimo jiné i to, že co pamatuje, byl generál rodinným přítelem, za ženu má jeho nejmladší dceru a je kmotrem jeho dětí. Prostě rodinné ministerstvo. Ovšem jakmile Karel nakousl téma generálových zásluh, nebyl voják k zastavení. Za deset minut vyslechl tolik zaručeně pravdivých příběhů, že by vydaly na slušný román.

Agent 007 mu nešplouchal ani na kotníky.

Minutu po deváté se ve vstupní hale objevil sám generál Beaufort. Karel se ze štítku dozvěděl i jeho křestní jméno – jmenoval se Kvido a jako kvído také vypadal. Nereálnost vyslechnutých příběhů nabyla reálnosti hned, jak prošel detekčním rámem – nejprve bříško, pak generál.

Podal Karlovi ruku bez toho, aby počkal, až se mu představí. Ty zpropadené brýle velice rychle změnily i zásady slušného chování! Usmál se na vojáka a ten v předpisovém pozoru nahlásil, že se nic vážného nestalo a noc byla klidná. Přidal ještě poznámku, že malíři tam jsou už od osmi. Tišeji pak dodal, že jeho dcera se objednala na jedenáctou, aby prý taky někdy viděla svého otce. A zdali ji přijme. Generál souhlasil a pokynul Karlovi do atria, ve které se vstupní hala rozevírala. Vedl Karla vpravo.

Přibližně uprostřed mávl rukou vlevo k protější stěně, kde v kanceláři bez dveří balancoval na skřípajících štaflích malíř pokojů. Generál se ušklíbl a omlouval se:

„Promiňte, do mé kanceláře nemůžeme, sídlím teď v zasedačce. Ale má to výhodu – vždycky najdu volné místo na stole... Uvidíte sám, jak pohodlnou máme konferenční místnost."

Karel se jen neurčitě usmál a generál už otvíral polstrované dveře.

Pustil Karla dovnitř a pečlivě je za sebou zase zavřel a pak i zamkl. Otočil 271
se ke Karlovi a vysvětlil:

„Má to ještě další výhodu – má kancelář je napíchnutá, ale zasedačka je čistá."

Karel se rozhlédl po obrovské místnosti: obzvláště široké dveře byly přibližně uprostřed stěny a vedly do uličky mezi stoly. Na druhém konci místnosti proti uličce bylo okno. U stolu napravo i nalevo bylo dvakrát osm židlí dost daleko od sebe. Také ke stěně bylo dost daleko – snadno se prošlo i v případě obsazených židlí. Generál se posadil vpravo na třetí židli od dveří, protože na stole proti první byla hromada nějakých lejster a na druhé věci narychlo přenesené z kanceláře. Další takové hromádky ležely napravo v koutě a u stěn.

„Když dovolíte, posadím se proti vám," řekl Karel a šel k oknu, aby obešel dlouhý stůl. Generál jen mlčky kývl, posadil se a začal si rozkládat věci z aktovky na stůl. Karel došel k oknu a odbočil dvakrát vpravo. Vracel se podél stěny ke třetí židli. Ale když byl u sedmé, budova se zatřásla a tlaková vlna Karla odhodila až do kouta k oknu. Neviděl tak, že exploze vytrhla dveře z pantů a rozlomila je vedví.

Pravá, větší část minula první židli, převalila se po věcech na stole, smetla generála a naplocho směřovala ke Karlovi. Někde u páté židle se však odrazila od stěny a vyletěla oknem na ulici. Prolétla bez odporu, protože sklo vyrazila tlaková vlna o desetinu sekundy dříve.

Levá, menší část dveří narazila do hrany stolu vlevo, porazila dvě židle a zůstala ležet ve zběsilé rotaci. Smutné bylo, že těžce zraněný generál jí spadl do rány. Úder okovaným rohem, držícím polstrování, nepřežil.

Karel se z kouta po čtyřech dostal až ke stolu. Opatrně vyhlédl směrem k vyraženým dveřím, ale generála ani útočníky neviděl. Rychle zase hlavu sklonil. Rozhodl se ještě chvíli vyčkat, protože jestli byl útočník ozbrojený, stal by se z něj snadný cíl. Jak byl otřesený a ohlušený, vůbec nevnímal, že sedí na bobku bez hnutí dlouhé sekundy. Vtom mu v hlavě zaduněl hlas Anděla: „ Otoč se! "

Trhl sebou, protože výkřik byl nečekaný, a poslechl. Jen krok od něho stála Edita v kočičím postoji, připravená ke skoku. Překvapení bylo oboustranné. Editu zklamalo, že jí zkazil tu jedinou radost, a napřímila se.

Ten zlomek sekundy rozhodl o přežití, protože stihl strčit ruce do kopu, který mu měl urazit hlavu. Rána to ale byla taková, že ho odhodila až pod okno a okovaný podpatek mu natrhl tvář jen kousek od levého oka.

Edita mu ale nedala čas, třemi skoky byla u něj a pokusila se mu ukopnout hlavu podruhé. Podvědomě hlavou uhnul, takže náraz šel do stěny. Když mu noha padla na rameno, udeřil pěstí nahoru někam do svalu.

Ale byl to spíš instinktivní pohyb, o jehož účinnosti neměl čas se přesvědčit, protože se ihned překulil přes pravou ruku a následně udělal parádní kotoul 272
vpřed s úmyslem dostat ze z jejího dosahu.

Nepovedlo se! Když se po kotoulu napřimoval a měl stále dopřednou rychlost, schytal do zad ránu takovou silou, že mu málem zlomila vaz. Letěl uličkou přes celou místnost hlavou napřed, aniž si stihl všímat, do čeho všeho narazil. Zastavil se až čelem o hranu levé části dveří, ležících napříč mezerou mezi stoly – a pořád měl nebezpečně vysokou rychlost. Musel na sekundu ztratit vědomí, protože když se přetočil na záda, Edita, blížící se pomalým krokem, byla skoro u něho.

„... jen věděl, jakou jsem na to měla chuť už na Doře při výcviku. Mistr Browny mě varoval, ale zdá se, že zbytečně. Zase jeden přemoudřelý samec, co není hoden samostatné existence. A Sylva, ta naivní kráva, tě ještě hájila s tím, že jsi ke všem spravedlivý. Dokonce mi připadalo, že tě zbožňuje. Ten dnešek je za to ponížení za celou tu dobu, co jsem se musela podřizovat. Takovej neuvěřitelnej egoista a namyšlenej hlupák, kterej je míň než žena v domácnosti – a já ho měla poslouchat!"

„Nikdo tě k tomu nenutil," hlesl Karel a schytal za to kopanec do boku.

„Nemluv, když nejsi tázán... No jo, chudáčku, ty nic nevíš. Poslaly mě, abych tě ohlídala a v případě příležitosti zjistila, kdo ti pomohl v útěku na Doru. Naší velitelce se zdá, že to souvisí s nepodařenými exekucemi za několik posledních let. Takže si ani chvilku nemysli, že je to jen kvůli tobě...

Patrně ani nevíš, že jsi tou drzou přednáškou donutil několik studentů zamyslet se a že založili tajnou skupinu. Ale ti nám potíže nečiní, zatím je to jen takové samčí hraní. Ti nebezpeční mají podplacené agenty i policisty..."

„Tak jako vy – jau!"

„Zmlkni, trubče!" vykřikla Edita a uštědřila mu několik kopanců. Když se uklidnila, řekla medovým hlasem: „A ještě jednu novinku bych tu pro tebe měla – ten agent, ten Anatolij, je chudák po smrti. A ta policistka, co ti pomohla v útěku výtahem, ta taky. Bylo to trénované děvče, ale nakonec podlehla – škrtila jsem ji dobrých pět minut, aby měla čas litovat, že zradila svou krev a pomohla nějakému zbytečnému kapitánovi... Bohužel, neřekla nic. A ten agent taky ne..."

„Bestie," přerušil ji Karel. Reakce se dostavila okamžitě, ale tentokráte byl Karel připraven. Nohu zachytil za špičku jen centimetr od svých ledvin, přetočil se na bok, druhou rukou ji chytil za patu a otočil. Možná by něčeho dosáhl, kdyby nebyl tak pomlácený a vysílený. Takhle se mu ale vysmekla již při pádu, který bravurně zvládla, a v mžiku byla zase na nohou.

Jak se zvedala z podlahy, všimla si vojáka ve dveřích. Už tam asi stál delší dobu a nechápavě zíral na nehybného příbuzného v rudé kaluži, zkrvaveného Karla a běsnící hydru, která se na něj právě vrhala. Byl to dobrý voják a jednal pudově – stihl bez nějakého míření dvakrát vystřelit.

273

Jeden projektil zasáhl Editu do ramene a pootočil ji, takže kopanec šel mimo vojákovu hlavu. Druhý ji zasáhl do krku a zlomil jí krční obratle.

„Díky, vojáku," zachrčel ještě Karel a definitivně omdlel.

* * *

Znovu začal Karel vnímat, když se ho na čele a obličeji dotkly měkké tlapky. Představa obřího mývala vydržela jen sekundu. Ostré pálení ho vzápětí donutilo otevřít oči. Klečela u něho doktorka s tampónem.

„Vítejte zpět,“ řekla melodickým hlasem. „Rány jsem vám ošetřila, chvíli se nehýbejte, ať se uzavřou. Tady máte trochu vody. Vypijte ji.“

Poděkoval úsměvem, opatrně zvedl hlavu a ještě opatrněji ji otočil ke vchodu. Z atria zněl dusot těžkých bot a rychlé povely, zkreslené mnohonásobnými odrazy. Vzápětí do bývalé konferenční místnosti začali proudit těžce ozbrojení, maskovaní vojáci akčního útvaru v černém. Když nenašli žádné teroristy, obrátili svou pozornost k přeživším. Dva a dva dostali povel a nijak šetrně zvedli Karla a vojáka z podlahy a táhli je přes protesty doktorky z budovy. Karel si ještě stihl všimnout stanoviště dozorčího, rozmetané po vstupní hale, a už byli venku.

Těsně u vchodu stála ohromná dodávka s otevřenými roletovými dveřmi a u ní hlídkoval další voják se samopalem na břiše. Přepravní vojáci upustili svůj náklad u vozu a předali hlídce povel, že mají oba vlézt dovnitř. Jeden z vojáků ještě přistoupil k hlídce a něco jí pošeptal do ucha. Pak se otočil a rozběhl se za ostatními, kteří se klusem vraceli do budovy. Voják, generálův příbuzný, se už vzpamatoval, ale Karel se neudržel na nohou.

„Tak nahoru! Pomozte mu!“ vykřikl nervózně hlídkující voják.

Reproduktor v černé helmě dost zkresloval, ale ten hlas se Karlovi zdál divný. Varovné signály měly tentokráte zpoždění. Než se nadál, vyskočil generálův příbuzný na vůz a hlídkující voják, který si hodil zbraň na záda, Karla postavil a pak i zvedl. Když ho takto dostali přes hranu korby, vyskočil na vůz i hlídkující voják a společnými silami Karla vytáhli a posadili ho na dřevěnou lavici podél stěny.

Generálův příbuzný se vysíleně posadil vedle Karla. Voják v černém si stoupl k nim a těžce oddychoval. Když se vydýchal, zeptal se zvědavě:

„To vy jste zabil útočníka?“

„Útočnici,“ odfrkl si jeho zachránce pohrdavě.

„Bylo to nutné?“

„Jako jestli to byla zbytečná smrt? Divná otázka od vojáka... Bombou zabila otce mé ženy a chtěla mi ukopnout hlavu. Na nějaké hloubání nebyl čas.“

Karel začínal tušit, ke komu asi voják v černém patří, a už věděl, že je 274
zle. Než jeho zničená a rozbolavělá mysl dorazila k závěru, že v tomhle stavu neuběhne ani dva metry a že je třeba se smířit s osudem, byly jeho obavy potvrzeny.

„A vy se cítíte jako velký hrdina, že?“ prohlásil hlídkující voják ironicky a stáhl si černou helmu z hlavy. Vyloupla se z ní kulatá, krátkovlasá, zrzavá a šíleně pihatá hlava mladé ženy. Karel se rezignovaně schoulil, ale hrdina, jenž mu zachránil život, zíral na to zjevení úplně přimrazený k lavici. Slečna se zašklebila jako pirát a helmou v pravé ruce vzala milého supehrdinu po palici. S heknutím se svalil Karlovi do klína. Slečna se ještě ironicky podívala na Karla – jako jestli se na něco zmůže – a pak si helmu zase nasadila a vyskočila z vozu.

Pancéřovaná roleta zachrastila a pro Karla nastala doba temna...

+ + +

275

Table of Contents

- i1
- .2
- 1
- í2
- ZZZ3
- í3
- r4
- a4